Kai žmonės kalba apie savo psichines problemas,
vienas iš dalykų, kurie…
kuriuos, manau, daugelis žmonių išgyvena,
yra, pirma, pripažinimas, kad kažkas negerai,
ir supratimas, kad reikia prašyti pagalbos.
Visi žmonės - skirtingi, bet ką aš supratau,
yra ne tai, kad kažkas tau negerai, o tai, kad tau kažkas nutiko.
Manau, tai - labai svarbu,
nes tai nėra kažkas gėdingo.
Ir aš galiu panaudoti savo patirtį,
kuri galėtų padėti kitiems žmonėms,
kurie susiduria su panašiomis problemomis, panašiomis traumomis.
Pati jaučiuosi geriau, kai galvoju, jog galiu padėti kitiems žmonėms,
ir visa mano karjera, visas gyvenimas, buvo tam skirtas.
Ir tas nuoširdus noras kažką daryti atsirado
bendraujant su mergaitėmis.
Kai pirmą kartą atsivežiau savo mergaites iš mokyklos Pietų Afrikoje
į koledžą čia.
Pirma mergaitė, prestižinio universiteto pirmakursė,
jautėsi labai vieniša ir atskirta.
Tikėjausi, kad ji išsikalbės,
leidau su ja laiką, ir staiga man pasakė,
kad ji mėgino nusižudyti.
Tada dar viena mergaitė, dar viena mergaitė,
dar viena ir dar…
Nesupratau, kas vyksta.
Tiesą sakant, Hari,
praleidau labai daug naktų psichiatrinės ligoninės palatoje.
Tik tuomet ėmiau suprasti.
Kažko nepadarome, kažko trūksta,
yra kažkas, ką…
Iš pradžių nė nesupra… „Ką reiškia tau - depresija?“
Na,
sakau kaip žmogus, vedęs daug laidų apie depresiją…
Kiek laiko tave kamuoja depresija?
- Nuo praėjusios liepos. - Nerimas. Nerimas kamuoja visą gyvenimą.
Girdžiu tą balsą. Kas tai?
Kai man buvo penkeri, patyriau seksualinę prievartą.
Norėjau išnaudoti savo balsą ir padėti žmonėms suprasti psichikos ligas.
- Man - bipolinis sutrikimas. - Dėl alkoholio praradau savo šeimą.
Man atrodo, kad nepajėgiu gyventi.
Pirmyn. Mes čia kasdien verkiam.
Tačiau iš pradžių nesupratau, kaip tai rimta.
Tą įžymią dieną, kai išdalinome automobilius,
man buvo svarbu ne tik išdalinti automobilius,
bet kad jie atitektų tiems, kam jų reikia.
Atidarykite dėžutes. Vienas, du, trys!
Gavote automobilį!
Gavote automobilį! Visi gavo po automobilį!
Ten buvo žmonės, kuriems automobilis reiškė
galimybę išlaikyti darbą,
arba tas automobilis reiškė galimybę
parsivežti vaikus iš mokyklos.
Automobilis buvo būtinas.
Ir Aleks buvo viena iš tų žmonių.
Aleks neturėjo kur gyventi,
tačiau nepaisant visų gyvenimo negandų,
nepaisant šeimos problemų, labiausiai mane sužavėjo tai,
kad ji sugebėjo užbaigti mokyklą.
OPRA IR ALEKS
Tai buvo tikras svajonės išsipildymas.
Tarsi Pelenės istorija.
Iš gyvenimo gatvėje patekau čionai.
Kai augau, didžiąją laiko dalį mano tėtis sėdėjo kalėjime.
Tėvas nuolat mušdavo mamą, namuose tvyrojo chaosas.
Muštynės, fizinis smurtas.
Labai tavimi didžiuojuosi.
Perėjai tikrą pragarą,
tikiu, jog mums visiems reikia… Tikiu, jog viskas, ko reikia -
tai žmogaus, kuris tavimi tikėtų, o aš tikiu.
Tikiu.
Tikiu tavimi.
Aleks mačiau save.
Kaip mane užaugino močiutė.
Gavau bizūno būdama trejų, ketverių, penkerių ir šešerių metų.
Visuomet galvojau, jog žmonės tą daro todėl,
kad jei teturi vieną žmogų,
kuris sako: „Suprantu tave, tikrai suprantu.“
Man tai buvo mokytojai.
Ponia Dankan.
Ji buvo mano paguoda. Jos dėka pasijutau vertinga.
Noriu kitiems suteikti tai, ką man suteikė p. Dankan.
Ačiū, Dieve.
Mačiau, kad Aleks reikia padrąsinimo,
jai reikėjo palaikymo, reikėjo, kad kažkas ja patikėtų,
parūpintų stipendiją koledže.
LOS ANDŽELO KOLEDŽAS
Turėjau jai įrodyti,
kad neapvilsiu jos pasitikėjimo.
Deja, įstojau į koledžą, o mano lygis buvo kaip 12-etės.
Pirmą semestrą mano pažymiai buvo labai prasti.
Iš pradžių koledže jai buvo sunku.
Pasiūliau jai nueiti pas psichologą.
Ji atsakė, kad esamas jai netinka.
Suradau jai kitą.
Kai ji baigė koledžą, dar kelerius metus
stengiausi būti jos drauge, mentore, ją palaikyti.
Bet nuolat išgirsdavau:
„Nepavyko“ arba „Pamėginsiu gauti šį darbą“,
ir tuomet vėl nieko neišeidavo.
Galiausiai pagalvojau,
kad jai puikiai tiktų darbas ten,
kur pirmą kartą ją sutikau - jaunimo namuose.
Labai džiaugiausi.
Tie jaunimo namai suteikia pastogę 18-21 m. žmonėms.
Prabuvau ten 11 mėnesių ir tuomet pirmą kartą išvykau į Holivudą.
- Buenas. - Buenas tardes. Cómo está?
Dirbdama jaunimo namuose,
išgirsdavau daug įvairiausių istorijų,
ir jos mane trikdė.
Kai ji išdirbo jaunimo namuose šešis mėnesius,
pastebėjau, kad ji atsiskleidė
kitaip nei anksčiau.
Man reikia pagalbos.
Atrodo, turiu sau padėti,
nes niekas kitas nepasiūlo sprendimo.
Niekas nežino.
Daug kartų savęs klausiau, kas vyksta.
Ir tuomet supratau,
jog susidūriau su kažkuo, ko tikrai nesuprantu.
Tai mane išgąsdino.
Sėdžiu ir mąstau, kad noriu nusižudyti.
Bet kodėl? Mirti aš nenoriu.
Aš ne… Myliu savo gyvenimą.
Nemyliu savo praeities. Myliu savo dabartinį gyvenimą ir…
Labai pykstu, kad mano praeitis vis tiek iš dalies tebėra dabartyje.
Tarsi neturėčiau pasirinkimo.
Ji pradeda man pasakoti,
jog trankė galvą į betoninę sieną.
Nebuvau pasiruošusi suvaldyti to,
su kuo susidūrė ši mergina.
Tad parūpinau jai vietą psichiatrinėje ligoninėje.
Išsaugojau visus savo dienoraščius.
Kai kurie įrašai rašyti tada, kai dar mokiausi devintoje klasėje.
Rašiau: „Mano tėtis visuomet sėdi kalėjime per mano gimtadienį,
nes dažnai muša mamą.“
„Mano gyvenimas visiškai sumautas.“
„Mąstau apie mirtį. Man baisu. Bijau pati savęs.“
Neįtikėtina,
kad mano savijauta aprašyta nuo taip seniai,
kai buvau 13 ar 14 metų.
Gerai. Aleks.
Tavo eilė pristatyti savo pirmąjį žingsnį.
Varge.
Nervinuosi.
- Tau pavyks. - Taip.
Gerai.
Taigi, pirma dalis.
„Mano tėvas smurtavo prieš mamą ir buvo alkoholikas.“
„Mano mama vaikystėje smurtavo prieš mane ir kankino.“
„Ji fiziškai, emociškai ir žodžiais smurtavo prieš mane.
Negalėjau verkti, man neleisdavo verkti.
Pykstu, kad visą gyvenimą gyvenau su PSS ir nieko apie tai nežinojau.
Rodėsi, kad pralaimėjau kovą.
Tarsi stovėčiau kovos lauke pralaimėjusi,
laukčiau, kad mane nudėtų, bet niekas to nepadaro.“
Pamenu, kai ji pirmą kartą pasakė, kad jai - PSS.
Manau, aš nė nesureagavau,
nes galvojau, kad jis persekioja karius.
Nė nesuvokiau, kaip tai tikra.
Potrauminio streso sindromas pirmiausia buvo nustatytas
karo veteranams.
Ir per 30 metų, per kuriuos studijavau šią traumą, supratau,
jog kai sutampa du dalykai - vaizdas ir garsas, smegenys sureaguoja.
DR. BRIUSAS PERIS, VYRESNYSIS BENDRADARBIS, VAIKŲ TRAUMŲ AKADEMIJA
Tikrąja to žodžio prasme susiformuoja fizinės jungtys, atmintis.
Bet apatinė smegenų dalis neatskiria laikotarpio.
Tad žmonių, kurie patyrė vystymosi traumą jaunesniame amžiuje,
apatinėje smegenų dalyje yra daugybė minų.
Tam tikros detalės, kurios primena tą įvykį,
sukelia nerimą,
tą suvaldyti labai sudėtinga.
Dalis išgijimo dilemos slypi tame,
kad ji nėra linijinė.
Ar tai būtų PSS, ar depresija, ar nerimas, ar šizofrenija -
visur stebime du žingsnius pirmyn ir vieną atgal,
vieną žingsnį pirmyn, du atgal,
ir tuomet šeimai bei draugams yra be galo sunku padėti.
Pastaruosius keturis mėnesius buvau pilna ryžto.
Mane išleis iš ligoninės.
Manęs laukia didžiulis pasaulis.
Tad nusiimsiu pagalbinius ratukus ir mėginsiu važiuoti pati.
Suprantat?
Sveika, Aleks.
- Sveika. - Kokios gražios kasytės.
- Man jos labai patinka. - Tikrai?
- Taip, tikrai. Labai gražios. - Ačiū.
Tai kokie tavo planai? Kas vyksta?
Kada tave iš ten išleis?
Taigi, liko paskutinė savaitė.
Aišku. Tai dabar pasirūpinsi savimi pati?
Ką planuoji daryti?
Noriu naujo darbo.
Kokio?
Geras klausimas.
Tą ir turiu išsiaiškinti.
Kad galėčiau pradėti ieškoti.
- Man reikia… - Tai - pagrindas.
Taip.
Suprantu.
Taigi, kai tave išrašys, kur gyvensi?
Teliko vos kelios dienos.
Išeisi iš ten ir kur keliausi?
Nežinau.
Turi išmokti pati savimi pasirūpinti.
Manai, kad iki šiol savimi nesirūpinau? Moku pasirūpinti.
Tik turiu išmokti gyventi išėjusi iš čia. Suprantu.
Prieš susirgdama depresija turėjau darbą.
Aš rūpinausi savimi.
Moku savimi pasirūpinti.
Dabar pradėsiu viską nuo pradžių.
Nekalbu apie praeitį.
- Kalbu apie dabartį. - Suprantu.
Bet jei sugebėjau tada, sugebėsiu ir dabar.
- Tai užims laiko. - Taip, suprantu.
- Viskas. - Tikiu. Tikiu.
- Taip. - Tikiu, kad sugebėsi.
Ir sugebėsiu.
Sugebėsiu.
Ką gi. Sėkmės.
- Ir tau. Viso. - Viso.
Tikrai sunku, nes kartais man atrodo, kad ji nesupranta.
Nenoriu, kad ji manimi nusiviltų.
Nes PSS - neišgydomas,
tik dabar suprantu, kodėl tai vyksta.
Pažįstu Aleks 16-ka metų.
Ji - geraširdė.
Didele mylinčia širdimi, nori viską daryti gerai.
Mano tikslas - padėti jai pasiekti tašką, kur ji galėtų tvarkytis pati.
Bet aš padariau klaidų.
Matau, kad mano lūkesčiai buvo nepamatuoti.
Aš neįvertinau psichinės ligos.
Mano draugystė su Aleks privertė pažvelgti į psichinę sveikatą
visiškai kitaip nei anksčiau.
„VISKAS, KO REIKIA“, - VINFRI PASAKĖ MOLINAI - „YRA ŽMOGUS, KURIS TAVIMI TIKI“.
Jau ne pirmą kartą su ja apie tai kalbame.
Žinau, kad ji atėjo iš meilės.
Mes abi mokomės.
Ji dar nebuvo sutikusi žmogaus, kenčiančio nuo PSS
ir sapnuojančio košmarus.
Ir tai nepraeina
po keturių, šešių mėnesių ar metų - tai viso gyvenimo kelionė.
Psichologinis pokytis nesusijęs su psichoterapija.
Nebūna taip, kad išgeri tinkamų vaistų.
Nebūna teisingai nustatytos diagnozės.
Nieko panašaus.
Tai - santykiai.
Su žmogumi, mokytoju,
treneriu, šeimos nariu.
Tai jausmas, kad kažkam priklausai, kad turi ryšį.
Negali jo pasilikti. Jie - mano, tėti.
Mano kariai - geriausi. Gali pasiimti juos visus.
Tu gausi šituos. Tau - šitie, o man - šitie.
Mano vaikystė buvo laiminga.
Mano tėvai buvo išsiskyrę.
Augau dviejose išsiskyrusių tėvų šeimose.
ZAKAS
Bet vaikystėje mano gyvenimas buvo džiaugsmingas,
o kalbant apie tėtį,
kaip tėvas jis buvo tarsi geras draugas.
Pasisveikinkite su Robinu Viljamsu. Robinai.
Štai mano sūnaus nuotrauka.
- Koks jo vardas? - Jo vardas - Zakaris.
Zakari, čia - p. Makfersonas.
- Kiek jam metų? - Ketveri.
Aišku. Tavo tėtis - šaunuolis.
Tai - mano sūnui. Galite nufotografuoti?
Jis dažnai išvažiuodavo,
bet kai turėdavau galimybę praleisti laiką su juo…
Kobra - vadas.
…mes turėjome tuos pačius hobius: kompiuterinius žaidimus, vaizdo žaidimus,
mokslinę fantastiką ir žaislinius kareivėlius, kuriuos jis rinko.
Aš… Labai juos mėgau.
Pagalvojau, kad tai - kiečiausias dalykas, kurį tėtis mėgo.
- Labas. - Turiu juos vežti į ligoninę.
Turiu nuvežti koalą Bilą į ligoninę.
O, taip. Koala Bilas - labai atsargus.
Jį sužeidė.
Augau tikrai mylimas.
Bet mano tėtis turėjo psichikos problemų,
didžiąją gyvenimo dalį.
Jį kankino nerimas, depresija, priklausomybės.
Tai buvo perduodama iš kartos į kartą.
Psichikos ligos kankina mane visą gyvenimą.
Obsesinis kompulsinis sutrikimas,
turėjau būtinai kai ką padaryti, prieš eidamas miegoti.
Buvau pamišęs dėl daiktų.
Vaikystėje mažai miegojau. Mane kankino stipri nemiga.
Turiu daug energijos ir minčių, kažkiek to paveldėjau.
Dieve, neįtikėtina, aš bandau, darau jam gerus dalykus.
Stengiuosi. Sakau: „Nuvešiu jį į „Disneilendą“.
Bus smagu. Peliukas Mikis, skirtas trimečiams, taip.
Peliukas Mikis, skirtas trimečiams, bus nuostabu.“
Peliukas Mikis, skirtas trimečiams, yra suknista dvimetrinė žiurkė.
Ir prieina tas Mikis: „Sveikas, bičiuli!“
Labas rytas, Zakari.
Ką?
Kai tapau paaugliu,
alkoholis ir kvaišalai padėdavo man nusiraminti.
Man tapo įprasta
gerti alkoholį ar vartoti kvaišalus,
kai tik reikėdavo surikiuosi savo mintis.
Ėmiau savyje matyti jo bruožus.
Mano nerimas, depresijos priepuoliai, OCD,
narkotikai, alkoholis - kaip ir jis.
Jei nieko nevartodavau, man visko būdavo per daug.
Vos įpili šlakelį alkoholio į kokteilį,
mąstymas iš karto pagerėja.
Išgeri, ir protas staiga nurimsta.
Manau, man reikia apsiraminti. Bet širdis sako: „Kvaily tu.“
Žmonės tave mato ir turbūt galvoja,
kad eksperimentuoji, kaip medžiagos veikia tavo kūną.
- Turite galvoje, vaistai. - Taip.
Ne. Aš - ne.
Tai tapo mano identiteto dalimi.
Galvodavau, jog be šito tiesiog neišgyvensiu iki vakaro.
Keisčiausia, jog vartojau stimuliuojančius narkotikus.
Vartojau kokainą, kad nusiraminčiau.
Kalbėjau apie tai su tėčiu. Jis panašiai elgėsi.
Įsiutinkim operatorių. „Ne.“
Stimuliatorius naudojo siekdamas susikaupti ir atsipalaiduoti.
„Mano lūpdažiai nenusitrynė?“
Manau, tarp mūsų atsirado
gilesnis vienas kito supratimas,
kai jis nusprendė liautis gėręs,
o aš maždaug tuo pat metu suvokiau, jog turiu problemą.
Tai mus suartino.
Aš norėjau geriau jį suprasti,
nes iš tiesų nelabai supratau, ką jam teko patirti.
Kai jam buvo diagnozuota Parkinsono liga…
Labai dėl jo nerimavau.
Nežinojau, ką daryti.
Jam atrodė, kad jo sugebėjimai daryti tai, kas jam labai patiko -
vaidinti ir linksminti žmones - dingsta.
Mačiau, kad tėtis jautėsi sugniuždytas.
Jis tiesiog plaukė pasroviui.
Tuo metu aš vis dar gėriau.
Man visko buvo per daug, pykau,
nes nežinojau, kaip galėčiau padėti tėčiui.
Kalbėdavau su juo beveik kasdien, jei ne kasdien,
iki pat jo gyvenimo galo.
63-ejų metų amžiaus aktorius Robinas Viljamsas
rastas negyvas, įtariama savižudybė.
Robinas Viljamsas mirė Vakarų krante. Jis buvo 63-ejų.
Galvojau apie Robiną Viljamsą.
Tai - šokiruojantis, siaubingas dalykas.
ROBINAS VILJAMSAS MIRĖ BŪDAMAS 63-EJŲ
Man tai buvo šokas.
Jo mirtis sukėlė ant kojų visą pasaulį.
Aš viešai gedėjau.
ROBINAS VILJAMSAS
Nežinojau, kaip gedėti vienam.
Nebuvau pasiruošęs būti vienas
su visa šia patirtimi.
Bet ką padarė kulka?
Ji pramušė jo šarvus ir sužeidė jį.
- Tai jis nemirė? - Nemirė, ne.
Todėl katinas Tomas ir skruzdėda Elas su juo kalbasi.
Buvo dalykų, kuriuos norėjau jam pasakyti,
pasikalbėti su juo apie tam tikrus dalykus,
ir turėjau galimybę tą padaryti,
bet ne tokiu lygmeniu, kokiu norėjau.
Mano gyvenimas tapo sunkiai valdomas.
Buvau piktas ir liūdėjau,
nenorėjau nieko jausti.
Ir…
Ir taigi…
palūžau.
Gėriau iki negalėjimo.
Susigadinau savo santykius su šeima.
Kentėjau nuo psichozės.
Man buvo sunku…
bendrauti su žmonėmis,
tiesiog su jais pasikalbėti,
nes jaučiausi visiškai palūžęs ir vienišas.
Daugeliui žmonių, kurie sunkiai išgyvena gedulą,
priklausomybės kelia didžiausią pavojų.
Priklausomybė Amerikoje dabar yra didžiulė bėda…
KENAS DAKVORTAS - VYRIAUSIASIS PATARĖJAS, NACIONALINIS PSICHIKOS LIGŲ ALJANSAS
…bet mes ją matome kaip silpną vietą biologine prasme,
o ne moralinę degradaciją.
Tad nebevadiname to piktnaudžiavimu medžiagomis,
o medžiagų vartojimo sutrikimu.
Tai - labai svarbu.
Esi biologiškai pažeidžiamas, ir tavo elgesys tą nulemia.
Tarsi diabetas
ar kitos ligos, prieš kurias neturime moralinių nusistatymų.
Žmonės - skirtingi.
Ėmiau labai vertinti
kiekvieno žmogaus kelio į išgijimą unikalumą.
Man reikėjo pagalbos.
Man buvo diagnozuotas potrauminio streso sindromas.
Tai man buvo lūžio taškas.
Man reikėjo pakeisti gyvenimą.
Reikėjo liautis pačiam save gydyti
ir patirti tai, ką norėjau patirti, o tiesiog pajausti,
nesvarbu, kaip tai skausminga.
Turėjau surasti būdą pasidalinti savo patirtimi,
būti pažeidžiamu ir… atsilyginti.
Taip ėmiau kalbėti apie psichinę sveikatą.
Robino Viljamso vyriausiasis sūnus Zakas
priklauso vadinamajai „Neišskiriamųjų“ grupei, kurie skatina platesnę
ir lengviau prieinamą psichinės sveikatos priežiūrą.
NUO DEPRESIJOS KENČIA VIS DAUGIAU AMERIKIEČIŲ
Sveiki, Zakai Viljamsai. Labai ačiū, kad esate su mumis.
Manau, reikia pakeisti savo požiūrį ir nevertinti to kaip silpnybės,
o vertinti kaip stiprybę.
Tapo aišku, kad turiu toliau koncentruotis
į savanorystę, kad jausčiau pilnatvę.
Turbūt todėl, kad negaliu ramiai nusėdėti.
Žinojau, kad Zakas tikrai pasiruošęs tapti tėčiu.
Mane sužavėjo, kiek daug Zakas dirbo su savimi.
Norėjau partnerio, kuriam būtų įdomu augti kartu,
sąmoningai keisti save į gerąją pusę.
OLIVIJA DŽIUN ZAKO ŽMONA
Ir Zakas buvo toks.
Olivija tikrai padėjo man pagyti, paskatino atsiverti.
Aš apsisprendžiau negerti.
Toliau gydau užslėptus simptomus,
kurie lėmė mano elgesį ir priklausomybę.
Tai - kelias.
Tik pats matai tuos dalykus
ir sakai: „Oho, čia kažkoks… Tai susiję su kita karta.“
Man labai patinka būti tėvu.
Geriausias man nutikęs dalykas.
Ar jaučiu galimybę panaikinti tą iš kartos į kartą perduodamą ciklą?
Taip. Manau, galimybė - didžiulė.
Kad sūnus mane matytų nuovokų ir susikaupusį.
Kad būčiau šalia.
Kartais mano sūnus pažvelgia į mane, ir tas jo žvilgsnis
na, „Na, ir kas čia bus?“
Ei, Zakai, tai…
Nežinau.
Bet galbūt vėliau
tu paimsi man už rankos, mestelsi juokelių ir pasilinksminsi.
Ei, kaip patekti į Metropoliteną?
Per pinigus.
Taip. Nagi, bičiuli.
Tu juk nebijai, tiesa?
Nea. Velniop.
Visi kenčiame tam tikrą skausmą.
Gali galvoti, jog esi laimingiausias žmogus, kad tau pasisekė.
Bet tai nereiškia, kad tavo gyvenimas rožėmis klotas.
Taigi, ar buvo akimirka, viena akimirka,
patirtis ar įvykis,
kuris privertė pasakyti: „Man reikia pagalbos.
Gal aš per daug geriu, gal to per daug darau“?
Ar nutiko koks incidentas?
Ne. Tik keli artimi žmonės
ėmė sakyti, kad tai galbūt nėra normalus elgesys.
Kad man vertėtų atkreipti dėmesį.
Ar galbūt kreiptis pagalbos.
Ir aš iš karto…
- Na: „Man nereikia pagalbos.“ - Žinoma, ne.
O dabar, kai pažvelgiu atgal - tiesiog atėjo laikas.
Kai artėjau prie trisdešimties, mano gyvenimas tapo beprotybe.
- Taip. - Pasiekiau išsekimo tašką.
Visur važinėjau,
nes šeimos požiūriu
turbūt buvau tas žmogus, kurį buvo lengviausia kažkur išsiųsti.
„Nepalas.
Hari, važiuok tu.“
O aš visuomet sutikdavau. Visuomet mielai sutikdavau.
Ir tas nuolatinis „taip, žinoma, taip“ galiausiai sudegino mane.
Rodės, kažkas nukėlė dangtį.
Visos tos emocijos, kurias tiek metų slopinau,
staiga išsiveržė.
Ėjau pas šeimos gydytoją, specialistus, psichologus.
Alternatyvios medicinos specialistus. Visokiausius žmones.
Bet tai nutiko sutikus ir būnant su Megan.
- Tikrai? - Žinojau, kad jei nenueisiu
pas psichologą ir nesigydysiu, prarasiu tą moterį,
su kuria, mačiau, galiu praleisti likusį savo gyvenimą.
Mūsų santykių pradžioje reikėjo daug ko išmokti.
Ji buvo šokiruota, kai atėjo
į instituciją, į Britanijos karališkąją šeimą.
Tuomet ji pasakė: „Tau reikia pagalbos“,
tokia buvo jos reakcija po mūsų ginčo.
Ir to ginčo metu,
pats to nesuprasdamas, pavirtau dvylikamečiu Hariu.
Kai pradėjau psichoterapiją, galbūt nuo antrosios sesijos,
mano psichologė atsisuko į mane ir pasakė:
„Rodos, pavirtai dvylikamečiu Hariu.“
Aš susigėdau ir užėmiau gynybinę poziciją.
Galvojau: „Kaip drįsti? Vadini mane vaiku?“
O ji atsakė: „Ne, nevadinu vaiku.
Reiškiu gailestį ir empatiją
dėl to, kas tau nutiko vaikystėje.
Tu to neapdorojai, tau nebuvo leista apie tai kalbėti,
ir dabar visa tai iškyla įvairiomis projekcijomis.“
Man tai buvo mokymosi kelio pradžia.
Supratau, jog gyvenau burbule
su šia šeima, su šia institucija.
Buvau tarsi įkalintas mintyse, mąstyme.
Per pirmąsias aštuonias dienas, kai mūsų santykiai tapo vieši,
buvo pasakyta, kad Hario mergina - beveik iš Komptono.
TIESIAI IŠ KOMPTONO
Ir kad jos egzotiška DNR sutirštins karališką kraują.
„MEGAN SĖKLA NUDAŽYS MŪSŲ KARALIŠKĄJĄ ŠEIMĄ“
Paskui mus sekiojo, fotografavo, persekiojo, kabinėjosi.
Nuo spragsinčių fotoaparatų ir blyksčių mano kraujas užverda.
Imu pykti. Prisimenu, kas nutiko mano mamai,
ir savo vaikystės patirtį.
Gana.
Bet dabar viskas pasiekė naujas aukštumas
ne tik tradicinėje žiniasklaidoje, bet ir socialiniuose tinkluose.
NEKENČIU MEGAN MARKL!
Jaučiausi visiškai bejėgis.
Galvojau, kad mano šeima man padės.
Bet visi mano prašymai, pageidavimai, įspėjimai ir panašiai
buvo sutinkami tyla arba neigiami.
Ketverius metus mėginome susitarti.
Padarėme viską, ką galėjome,
kad galėtume likti ir atlikti savo pareigas, savo darbą.
Bet Megan kentėjo.
Žmonės matė nuotrauką, kurioje laikydamiesi už rankų
įžengėme į Karališkąją Alberto salę Londone labdaringo renginio metu.
Tuo metu ji buvo šeštą mėnesį nėščia.
Ko žmonės galbūt nesupranta, kad anksčiau tą vakarą
Megan užsiminė man
apie savižudiškas mintis
ir būdus, kaip ji užbaigtų savo gyvenimą.
Baisiausia buvo tai, kad jos mintys buvo labai tikslios.
Jai nenuvažiavo stogas.
Ji nebuvo beprotė.
Ji neužsiėmė savigyda vaistais ar alkoholiu.
Ji buvo visiškai blaiva. Visiškai sveiko proto.
Tačiau nakties tyloje
tos mintys ją pažadino.
Ją sustabdė tik tai,
jog tai būtų labai neteisinga mano atžvilgiu.
Po to, kas nutiko mano mamai,
o dabar prarasčiau kitą savo gyvenimo moterį,
kuri nešioja kūdikį, mūsų kūdikį.
Man truputį gėda dėl to, kaip su tuo tvarkiausi.
Ir, žinoma, dėl to, kokiai sistemai priklausėme,
kokias atsakomybes ir pareigas turėjome,
mes trumpai apsikabinome…
o tuomet turėjome eiti greitai persirengti,
šokti į konvojų su policijos eskortu
ir važiuoti į Karališkąją Alberto salę, į labdaringą renginį.
O tada stoti prieš mišką fotoaparatų ir apsimesti, kad viskas - puiku.
Nebuvo galimybės pasakyti: „Žinot, ką?
Šįvakar mes neatvažiuosim.“
Nes, įsivaizduokit, ką visi būtų rašę.
Mudu su žmona sėdėjome tose kėdėse susikibę rankomis,
ir vos tik užgeso šviesos, Megan pradėjo verkti.
Gailėjau jos, bet kartu pykau ant savęs,
kad įstrigome šioje situacijoje.
Man buvo gėda, kad viskas taip blogai, buvo gėda kreiptis į savo šeimą.
Nes, jei atvirai,
kaip daugelis mano amžiaus žmonių, turbūt žino,
kad negausiu iš šeimos to, ko man reikia.
Tuomet gimė sūnus,
su kuriuo norėjau būti,
o ne kaskart, pažvelgęs jam į akis
galvoti, ar mano žmonai nenutiks tas pats, kas mano mamai,
ir tuomet man teks jį auginti vienam.
Tai buvo viena pagrindinių priežasčių, kodėl nusprendėme išvykti.
Nes jautėmės įkalinti, valdomi per baimę,
tiek žiniasklaidos, tiek pačios sistemos…
kuri niekuomet neskatino kalbėti apie tokias traumas.
Bet dabar, žinoma, aš nebetylėsiu.
Antrame kurse jaučiausi visiškai pasimetusi.
Apėmė jausmas, jog nežinau, kas tai yra,
bet galbūt žinau,
bet tai tikrai vyksta,
ir kaip tą pasakyti aplinkiniams?
KRISTAL
Pagalvojau: „Taip, man turbūt depresija“,
kai buvau pirmame kurse.
Džiaugiausi, kad galiu žaisti trečiajame teniso divizione,
bet, manau, tiesiog apskritai ne taip įsivaizdavau koledžą.
Pirmą kartą buvau toli nuo namų, ir tai buvo didelis pokytis.
Tiesiog slankiojau studentų miestelyje
ir neturėdavau jėgų išeiti iš kambario.
Būdama koledže kitaip tvarkiausi su depresija,
nes šalia visuomet būdavo žmonių,
tad viskas buvo įsprausta į rėmus.
Dabar ne metas palūžti.
Gali tą daryti per pietų pertrauką, o tuomet keliauk į paskaitas,
o tuomet kokią aštuntą vakaro
vėl galėsi palūžti, kai tavo kambario draugės nebus šalia.
Mano galvoje - chaosas, negaliu susikaupti.
Nė neatsimenu, kada išties jaučiausi laiminga.
Man buvo labai skaudu, ir tas jausmas manęs neapleido.
Kartais galvodavau, jog galbūt išpučiu savo problemas.
Gal nesugebu džiaugtis? Nežinau.
Trys ketvirtadaliai psichikos sutrikimų pasireiškia iki 25-erių.
Tuo laikotarpiu stengiesi išsiaiškinti, kas esi.
Papildomi iššūkiai,
aplinkybės, kurias tenka integruoti į savo identitetą,
manau, yra didžiausi sunkumai, su kuriais susiduria žmonės.
„Ar aš toks esu? Ar tai - dalis manęs?
Ar galiu išmokti su tuo gyventi?
Ar visa tai sugrįš?“
Koledžai ir universitetai labai skiriasi.
Nėra koordinuotos psichinės sveikatos sistemos.
Gali būti labai sunku surasti profesionalią pagalbą.
Kai man reikėjo pagalbos, paprašiau akademinio prieglobsčio.
Jaučiausi siaubingai,
atrodė, jog turiu įrodyti, kad man tikrai depresija.
Ir nežinojau, kaip turiu tą padaryti.
Buvo daug vidurio semestro egzaminų,
jaučiau spaudimą dėl teniso.
Tad grįžusi iš atkrintamųjų su savo komanda,
aš tiesiog palūžau.
Tad išvažiavau namo.
Mano tėvai - imigrantai iš Taivano.
Buvome auklėjami,
jog jei pats susidoroji su savo problemomis, tampi stipresnis.
Mūsų šeimoje niekas nekalbėjo apie psichinę sveikatą.
Kaip pirmos kartos amerikietė iš Azijos,
turėjau pradėti tą pokalbį.
Ir niekas nesureagavo:
„Tu keli tokius klausimus, viskas gerai.“
Arba: „Ir aš taip jaučiausi“, arba „Pasikalbėkim apie tai.“
Reakcija priminė paniką.
Stipresnę, nei tikėjausi.
Jaučiau, kad negaliu priimti fakto,
jog mano vaikui - depresija.
Galvojau, jog jei pripažinsiu, kad ji serga…
FIONA DZIUAN KRISTAL MAMA
…ji taip ir nepasveiks.
Todėl ilgai nevedžiau jos pas gydytoją.
Bijojau, jog tuomet problema ilgai tęsis.
Jos sesuo pasakė, kad jai reikia pas gydytoją.
Taip pagaliau supratome problemą.
Mudvi su mama
nuolat kalbėjome apie tą patį.
Sunku vystyti santykius,
kai viskas baigiasi tuo, jog mamai viskas atrodo gerai,
jei savo susirūpinimą išreiški ašaromis ir panašiai.
Bet ar sakei jai, kad kai tą darai…
SELINA JUAN KRISTAL SESUO
…tuomet man atrodo, kad dabar aš turiu tavimi pasirūpinti,
bet tuomet aš mėginu atsiverti, kad tu suprastum ir pasirūpintum manimi?
- Ar sakei jai tą? - Manau, taip, sakiau. Keletą kartų.
- Ir ką ji atsakė? - „Dieve mano, atleisk“,
ir tuomet tiesiog… Nežinau, ne…
Mudvi su mama kalbame, kad ji turėtų būti mama, supranti?
Ji turėtų mus palaikyti,
nes jai parodyti silpnumą yra nepriimtina.
Nes juk pamatai - akmeniniai.
Juk kaip galės vaikai
į mane atsiremti, jei aš pati nebūsiu stipri, supranti?
Ir kažkodėl Azijos kultūroje emocijų nerodymas vertinamas kaip stiprybė.
Jaučiausi tarsi mokyčiau mamą,
kai man pačiai reikėjo pagalbos.
Vis dar mokausi su tuo susidoroti.
Ypač kai nežinau, kaip turėčiau su jumis bendrauti.
Arba kai jūs nenorite apie tai kalbėti.
Ar kai sakote, jog viskas gerai, nors aš jaučiu, kad taip nėra.
Paprastai mes tiesiog apsikabiname ir verkiame. O tuomet…
Taip. Bet problema nedingsta.
Bet, manau…
Kaskart, kai su ja kalbi, nori išspręsti problemą.
Nori, kad ji būtinai būtų laiminga.
Bet viskas - ne taip.
Kai Mei-Mei į mus kreipiasi, ji tenori išsikalbėti.
Tik išreikšti savo emocijas, pasidalinti savo emocijomis.
Ir mums tereikia pabūti šalia, palaikyti ją.
Pasakyti, kad esame šalia. Paklausti, ko jai reikia.
- Nieko daryti nereikia. - Taip.
Tik šitai.
Tik tiek.
- Aišku. - Tik pabūti šalia. Tu - ne psichologė.
Aš neturiu nieko išsiaiškinti, supranti?
Priminei man, kad ir aš panašiai kankinausi.
Manai, mes panašios?
Nežinau.
Tu man nieko apie save nepasakojai.
Bet galbūt. Kartais mes būname panašios.
Žmonės man dažnai sakydavo, jog per daug galvoju.
„Tu per daug galvoji.“
„Viską turi. Kodėl galvoji…“
Tačiau viduje vis tiek jautiesi tuščia.
Tai…
Mano gyvenime buvo daug streso, ypač todėl, kad buvau imigrantė.
Sėdėdavau automobilyje ir verkdavau.
Nesijaučiau dėl kažko nelaiminga. Tik apimdavo bejėgiškumo jausmas.
Bet vaikams to niekad nesakiau.
Man atrodo, tai neteisinga jos atžvilgiu.
Juk tai aš jas čia atvežiau.
Turėjau viską joms paruošti.
Suteikti gerą gyvenimą.
Atleiskit, nežinau, kaip pasakyti.
Leiskit man… minutėlę.
Tik jaučiuosi, kad nesu ta motina, kuri gali padėti.
Stengiuosi padėti, bet negaliu.
Tikrai negaliu jai padėti.
Jaučiuosi kalta.
Nenoriu, jog galvotum… kad tu man nerūpi.
Nekreipiau pakankamai dėmesio į tai, ką tau tenka išgyventi.
Gal po kiekvieno pokalbio nebūtinai pajudame į priekį.
Supranti, ką noriu pasakyti? Bent jau,
mes nuolat stengiamės, ir kadangi stengiamės…
išmokstame kažką naujo.
Supranti, ką noriu pasakyti?
Matau, kad ji žymiai stipresnė už mane.
Kristal ir mane paskatino lankyti psichoterapiją.
Kadangi aš namuose, mes daug kalbamės.
Tai mus tikrai suartino, tas mėginimas viską išsiaiškinti.
Aš turiu draugų, turiu psichologą, turiu šunį.
Kalbėti apie depresiją tampa vis lengviau.
Aš praleisiu šį semestrą.
Psichoterapijos metu stengiuosi suvokti dar vieną dalyką.
Nėra teisingo būdo tvarkytis su iššūkiais.
Tai - mūsų gyvenimo dalis.
Gerai. Smūgis, smūgis. Štai taip. Nagi.
DŽINĖ
Taip. Gerai. Dirbk.
Dirbau beveik dešimt metų, kad patekčiau į Olimpines žaidynes.
Dirbk.
Visi tikisi, kad parvešiu auksą.
Nagi. Trumpink. Taip. Laikas.
Šaunuolė.
Bet mane kamuoja obsesinis kompulsinis sutrikimas (OCD).
Iš pradžių nenorėjau pagalbos, nes nemaniau, kad man jos reikia.
Tada pajutau didžiulį psichinį išsekimą
ir supratau, kad man reikia profesionalios pagalbos.
Patekau į tą bjaurų ciklą…
Nusiplaunu veidą, tuomet - rankas, išnešu šiukšles,
bam, bam, bam, visą laiką.
O švaros pojūtis taip ir neateina.
Negalėdavau liautis, tad pasijusdavau tokia nusivylusi,
ir trankydavau kriauklę ar sieną.
Vaikščiojau pirmyn atgal. Raumenys įsitempdavo.
O aš tarsi… sunkiai kvėpuodavau.
Per tris dienas buvau miegojusi gal dvi valandas.
Prasidėjo haliucinacijos. Negalėjau normaliai mąstyti.
Galvojau: „Varge, būtų paprasčiau taip negyventi.“
O kaip negyventi? Manęs tiesiog išvis nebus.“
Vėliau tą vakarą nukritau ant grindų ir pasiėmiau telefoną.
Paskambinau treneriui.
Atidariau duris
ir pamačiau kalnus valymo priemonių ir panašių dalykų.
Ji sėdi savo kambaryje ant grindų, visa dreba.
KĖJUS KOROMA JAV BOKSO TRENERIO PADĖJĖJAS
Paklausiau, kas nutiko. Suprantat.
Sakiau: „Nagi, Džin, nedaryk nesąmonių“ ir panašiai.
O ji man: „Ne. Tai - rimta.
Daugiau taip nebegaliu. Nebenoriu to daryti.“
Suprantat? „Man - galas.“
Pasakiau Džinei, kad ji, rodos, mąsto apie savižudybę.
Apkabinau ją.
Sakiau: „Džine, eikš. Ateik.
Mes to neleisime. Neleisiu tau nusižudyti.“
Pasakiau jai: „Mes nemirsim.
Nes jei mėginsi sau pakenkti, aš neleisiu.“
Iš kur žinojai, kaip su tuo tvarkytis? Ar tu…
Ar tą darei instinktyviai, ar…
Aš tuoj apsiverksiu, Rasai.
Ji mane pravirkdys. Pamėginsiu neapsiverkti.
Tas vakaras man buvo tikrai jaudinantis,
nes skaudu tą sakyti, pagalvojau apie mirtį.
Pažinojau daug žmonių, kurie nusižudė…
- Iš to, ką pasakiau? - …ar panašiai elgėsi. Taip.
Pamenu, galvojau: „Nebenoriu taip gyventi.“
Taip. Nebenoriu.
Kai išgirdau, ką ji sako, pagalvojau: „Varge.“ Kai kurie draugai taip mirė.
Turėjau draugų, kurie nusižudė.
Pažinojau žmonių, kurių draugai nusižudė.
Pagalvojau: „O, ne. Tai - rimta.“
Neturėjau kam paskambinti. Turiu ten eiti.
Tad pirmiausia atėjau ten
ir tiesiog pabuvau šalia,
parodžiau, kad noriu, jog pasidalintum savo skausmu.
Tuomet supratau, kad boksas - nesvarbu.
Svarbiausia - tavo gyvybė.
Pasaulio čempionatai - nesvarbu.
Niekas nesvarbu, aukso medaliai - nesvarbu.
Važiuokim kuo greičiau namo. Užrašykim tave psichoterapijai.
Supranti? Labai džiaugiuosi,
kad kreipeisi į mane, kad pasakei: „Treneri Kėjau, man tavęs dabar reikia.“
- Vaje. - O, taip.
- Eik. Metas eiti. - Metas dirbti.
Kai kurios psichinės būklės yra laikinos.
Kitos keičiasi.
Kitų simptomus galima suvaldyti, bet negalima išgydyti.
Vienas didesnių klausimų, kalbant apie psichinės sveikatos būklę,
yra šis: „Kaip gerai gali su tuo gyventi?“
Kai kuriems žmonėms tai patinka.
Kai kurie dėl to klesti.
Tai - labai individualu.
Kiekvienas žmogus - kitoks.
Daug žmonių kenčia.
Geriausi rezultatai pasiekiami, kai suderinamas medicinos mokslas
ir išgijimo sistema.
Tikras gyvenimas ir kelias į geresnę savijautą.
Labas! Kaip sekasi?
Gerai.
- Ką gi. Taigi… - Padėk čia.
Štai. Padaryk stebuklą.
Kodėl negali tiesiog čia padėti, a?
Dieve mano, tikrai, aš tik čia nuvaliau, prieš tau grįžtant.
- Ką tik nuvaliau. Ką tik. - Gerai.
Suprantu. Taip geriau jausiuosi.
Draugauti su Džine galiu tik tuomet,
jei galiu jai pasakyti, ką galvoju, tada, kai tą galvoju.
Mūsų draugystė tokia.
Su niekuo kitu negaliu pasikalbėti taip, kaip su Džine.
MIKAELA MEJER - GERIAUSIA DŽINĖS DRAUGĖ 2016 M. JAV OLIMPINĖ KOMANDA
Tik todėl mudvi esame geriausios draugės.
Nes jei viską laikyčiau savyje, jausdama,
kad kažko negaliu jai pasakyti,
tiesiog negalėčiau, ir viskas.
Tai tau neramu dėl vežimėlio,
bet ne dėl visų tų pesticidų, kuriais nupurkštas tas agurkas?
Ne, aš jį vis tiek plausiu.
Bet su muilu viskas gerai - jis buvo plastikiniame maišelyje.
Esu jos geriausia draugė. Galiu prisitaikyti.
Mes galime pyktis, šaukti - viskas gerai.
Tai - mūsų santykiai.
Esame geriausios sielos draugės, viską išsiaiškinsime.
Negalėjai paimti sunokusių avokadų? Po galais.
Ne, buvo… Ei, šitie buvo labiausiai sunokę.
Daugiau avokadų neradai?
- Ką nori pasakyti? - Ką tai reiškia?
Ką tai reiškia?
PRIEŠ TAI…
Šūdas. Atsiprašau.
Dieve mano.
Pirksiu šituos, bet jų nevalgysiu.
Išmetei, nors jų žievelės nevalgai?
Negalvok apie tai.
Juk avokadų žievelių nevalgome, Džine.
Žinau, kad ne.
- Smulkiai supjaustyta? - Na, taip, yra sistema.
Po Olimpinių žaidynių viskas pasikeis.
Nebeliks to stabilumo, kurį jai suteikė Olimpinės žaidynės.
Nerimauju dėl jos.
Vienas dalykas, kuris dabar kaip ir pablogėjo,
yra, galvoju, kaip išimsiu servetėles ir pirštines.
Būklė tikrai prasta.
Ji turės mokėti nuomą, pirkti maistą,
mokėti už sveikatos draudimą.
Ji išleisdavo 300 dol. per savaitę visokioms priemonėms.
1 200 dol. per mėnesį.
Tavo sąskaitos bus milžiniškos.
Ne, žinau. Pagalvojau apie tai. Ačiū, kad priminei.
Ir tu negyvensi čia su manim.
- Gerai. - Žinai, kad gali.
Taip.
Ji palūžo labai laiku,
nes visiems reikia tos akimirkos,
kai jie supranta: „Gerai, pačiam nepavyks to padaryti. Man reikia pagalbos.“
Suprantu, kad jos OCD per vieną naktį neišnyks,
bet pasiekime tą stadiją, kurioje jis - valdomas.
DŽINĖS ŠEIMOS NAMAI
Ji kovoja su tuo nuo 12-os metų. O gal ir anksčiau.
Kai jai buvo aštuoneri ar devyneri.
BOBAS FAČSAS DŽINĖS TĖVAS
Maudydavosi duše pusvalandį.
Sakydavau jai aštuonmetei:
„Lipk iš dušo. Eik į lovą.“
Bet ji nesugebėdavo.
Aš turbūt buvau siaubingas tėtis,
nes ateidavau ir užsukdavau duše vandenį, kad ji išliptų iš to dušo.
- Ir tai, be abejo, nepadėjo. - Taip, tikrai nepadėjo, bet…
Tai sukėlė dar daugiau problemų.
Juk visi nori, kad jų vaikų gyvenimas būtų tobulas, tiesa?
Taigi, jis - ne tobulas.
Nieko panašaus.
Čia - Džinės vonia.
PEGĖ FAČS DŽINĖS MAMA
Ji pakeičia dušo užuolaidą bent kartą per savaitę.
Nuima visus kabliukus,
prašo, kad perplaučiau juos indaplovėje.
Čia - viena iš šiukšliadėžių, kurios prigrūstos įvairiausių priemonių.
Dar viena.
Dar dvi dėžės.
Manau, kad kuo geriau jai ėmė sektis bokse,
tuo daugiau streso ėmė kelti
tie lūkesčiai, kad ji bus pirma, ir tai padėtį tik pablogino.
Valytis dantis galiu 30 minučių
ar net ilgiau, priklausomai nuo to, kaip tą dieną jaučiuosi,
nuo mano nerimo lygio.
Kai išimu daiktus iš pakuotės,
jei nesijaučiu gerai išimdama, vadinasi, jie - užkrėsti.
Panašiai kaip sergant kitomis psichikos ligomis,
faktorių kombinacija
prisideda prie obsesinio kompulsinio sutrikimo,
ir tai apima biologinius, aplinkos ir fiziologinius faktorius.
Kai kurie žmonės, kenčiantys nuo OCD…
DR. ANDŽELA SMIT DŽINĖS PSICHOLOGĖ
…tiesiog siekia to jausmo, kad dabar viskas gerai.
Džinė kartoja ritualą, norėdama pajausti tą jausmą.
Kartais ji jį pajaučia,
ir tuomet viskas dar labiau sustiprėja, ir ciklas tęsiasi.
Šūdas.
Abu dantų šepetėliai man atrodo užkrėsti,
teliko tik šitas.
Ką darysiu dabar,
nes daugiau užduočių šiandien nebeturiu,
tai važiuosiu į parduotuvę ir nusipirksiu dar kelis šepetėlius.
Stengiamės suardyti tą ciklą.
Gal išeikime, kad išsipurvintum rankas?
- Gerai. - Gerai.
Puikiai atrodai.
Ką darysim, kad tavo rankos susipurvintų?
Galim pradėti nuo šiukšlių.
Efektyviausias būdas gydyti elgesio sutrikimus
yra vadinamas ekspozicija ir atsako prevencija,
kuomet stengiesi susidurti, o ne išvengti to,
kas sukelia nemalonius jausmus.
- Gerai. - Koks tavo tikslas?
Kuo labiau išsipurvinti.
Kodėl tą darome?
Kad susipurvinusi jausčiausi gerai
ir ne…
nenorėčiau iškart lėkti nusiprausti.
- Purvina? - Taip.
Gerai.
- Ką darysime su rankomis? - Gerai.
- Gerai. - Taip.
Darysime visa tai ten, kur nėra lengva nusiplauti.
Taip. Priliesti veidą?
- Aš… - Žinau, jog nori, kad priliesčiau veidą.
Ekspozicijos terapija yra labai sunki, po galais.
Man tai yra dešimt kartų sunkiau
negu kovoti aštuonis raundus su savo treniruočių partneriu.
Gerai, aš tą padarysiu.
Gerai.
- Aš truputį… - Taip.
Padarysiu.
Ekspozicijos terapijoje bendradarbiavimas yra labai svarbus.
- Aišku. - Gydymo tikslus
nustato pacientas.
Gydytojas tik pabūna šalia.
- Ne taip lengva atsikratyti. - Taip.
Mano pacientai daro tikrai sunkius dalykus,
kurie sukelia stiprų emocinį nuovargį.
- Ką dar galėtum paliesti? - Turbūt paliesti tas šiukšles.
- Pakelkit. - Gerai.
- Šitą daiktą. - Gerai.
- Čia buvo spurgos. - Taip.
Noriu, kad jie suprastų, kad tas emocinis nuovargis jiems nepakenks.
Gerai, Džine. Kvėpuok.
Normalu, jei jautiesi blogai.
Aišku.
Ją supa palaikantys žmonės.
Taip. Be jų ji negalėtų funkcionuoti.
Turi gerų draugų, nes pati esi gera draugė.
Dar nemačiau tokios ištikimos draugės. Tu esi labai gera draugė.
- Ačiū, mama. - Bet vėlgi,
nes tu buvai nuoširdi.
- Na, taip. - Tą ir sakiau Rasui.
Na, ji tik atėjo ir pasakė: „Gerai, štai.
Gali manyti, jog tai - keista. Turiu OCD. Tokia jau esu.“
O jie tepasakė: „Aišku.“
Mikaela ilgiausiai nežinojo, kaip elgtis.
- Ji būtų, na… - Kas?
Ji būtų sustiprinusi mano nerimą… Mikaela.
Ji sakė: „Liaukis. Turi liautis.“
Sakiau: „Mikaela, tu man nepadedi. Tu nepadedi.“
Ji nustebo. Ji nežinojo, kaip padėti.
Noriu pasakyti, ji vis dar mokosi.
- Ji vis dar mokosi. - Aš irgi nepadėjau.
Tu man padėjai, nes sakydavau: „Džine…“
Jei ji kažką darydavo, aš sakydavau: „Džine, liaukis“,
o ji atsakydavo: „Mama, taip man tik dar blogiau. Turėsiu pradėti iš naujo.“
Tad išmokau tiesiog palikti ją ramybėje.
- Turiu palikti ją ramybėje. - Sunku.
Nors mane tiesiog siutina, kad ji sunaudoja tiek muilo ir vandens.
Aš turiu atsitraukti.
Nes jei kažką pasakysiu, bus tik dar blogiau.
Ir jei bus blogiau jai, bus blogiau ir man, taigi…
Taip, iš esmės mes tik… taip.
Mokome ne tik žmogų, kuris kenčia,
bet ir žmones, kurie yra šalia, išmokti padėti.
Bet aš myliu jus.
Jaučiuosi labai kalta.
Nenoriu, kad ji jaustųsi kalta. Mane tai skaudina.
Žinau, kad nenori, bet jaučiuosi.
- Aš tik… - Kalta dėl ko?
Kad jums tenka visa tai išgyventi.
Kad patiriate tiek rūpesčių dėl mano rūpesčių, dėl viso to.
Esame laimingiausi žmonės pasaulyje.
Patys laimingiausi.
Ar ji buvo lengvas vaikas? Ne.
- Laimingiausi žmonės pasaulyje. - Ar ji buvo sunkus vaikas? Taip.
Ačiū, tėtuk.
Jos gyvenimas dėl OCD
yra dešimt kartų sunkesnis.
Bet ji turi tikslą.
Ir ji iškovos aukso medalį.
Gerai. Gerai su kaire ranka.
Niekuomet nesigėdykit, jei susiduriate su sunkumais.
Nes mes visi turime sunkumų.
Nėra tobulų žmonių, tik aš.
Juokauju.
Išvertė Akvilė Katilienė