A láthatatlan énem
Amikor az emberek a mentális betegségeikről beszélnek,
azzal lehet a legjobban azonosulni…
És ezen szerintem sokan keresztülmennek:
elsősorban a felismerés, hogy valami nem stimmel,
és hogy segítségre van szükségük.
Különbözőek vagyunk, de ebből azt tanultam meg,
nem a „Mi a baj veled?” a kérdés, hanem a „Mi történt?”
És ez fontos szempont,
mert semmi szégyellnivaló nincs benne.
Megoszthatom a saját tapasztalataimat,
hogy segíthessek azokon,
akik… hasonló gondokkal, traumákkal küzdenek.
Én annak örülök, ha másokon tudok segíteni,
igazából ennek szenteltem a karrieremet, az életemet, a céljaimat.
A lányaimmal való élmények hozták el az őszinte vágyat
a cselekvéshez.
Amikor először hoztam át a lányokat a dél-afrikai iskolámból
az itteni egyetemekre.
Az első lány, aki elsőéves volt egy elit egyetemen,
magányosan, elszigetelten érezte magát.
Hittem, a beszélgetés segít majd,
meg az odafigyelés, aztán felhívtak,
hogy megpróbálta megölni magát.
Aztán még egy lány, meg még egy,
meg még egy, meg…
Nem tudtam, mi történik.
Az az igazság, Harry,
hogy sok éjszakát töltöttem pszichiátriákon.
És akkor kezdtem megérteni:
valamit nem jól csinálunk, valamit nem veszek észre,
valamit…
az elején nem értettem egyszerűen… „Hogy érted, hogy depressziós vagy?”
Érted,
úgy mondom ezt, hogy megannyi műsort készítettem a depresszióról…
Mióta vagy depressziós?
- Tavaly július óta. - Szorongok. Egész életemben szorongtam.
Hallom ezt a hangot. Mi lehet ez?
Ötévesen szexuálisan zaklattak.
Arra akartam használni a hangomat, hogy segítsek az embereknek.
- Bipoláris depresszióm van. - Az alkohol elvette a családomat.
Úgy érzem, nem tudok megbirkózni az élettel.
Nyugodtan! Itt mindig sírunk.
De eleinte nem tudtam, mennyire súlyos a helyzet.
Azon a nevezetes napon, amikor az autókat osztogattuk,
nekem nemcsak az ajándékozás volt fontos,
hanem hogy olyan emberek kapták, akiknek szüksége volt rá.
Nézzétek meg a dobozt! Egy, kettő, három!
Kapsz egy autót! Te is!
Te is kapsz egyet! Mindenki kap!
Az ott lévőknek fontos volt az autó,
akár a munkába járáshoz,
vagy ahhoz, hogy el tudják hozni a gyereküket a suliból.
Nekik az autó létszükség volt.
Köztük Alexnek is.
Alex egy hajléktalan lány,
az élete tele nehézségekkel
és családi gondokkal, és ennek ellenére lenyűgöző módon
így is be tudta fejezni az iskolát.
OPRAH ÉS ALEX
Mintha álmodtam volna.
Egy mesében éreztem magam.
Előtte még az utcán éltem, aztán ez történt.
Apa börtönben ült a gyerekkorom nagyobb részében.
Apa verte anyát, otthon mindig káosz volt.
Veszekedés, testi bántalmazás.
Büszke vagyok rád!
Megjártad a poklot,
és szerintünk szükséged van… szerintem szükséged van
valakire, aki hisz benned, és én hiszek benned.
Hiszek. Hiszek.
Hiszek benned.
Magamat láttam Alexben.
A nagyanyám engem is így nevelt.
Vertek három-, négy-, öt- és hatévesen.
Így mindig azt gondoltam, hogy ha valaki sikeres,
az azért van, mert van egy ember,
aki azt mondja: „Látlak. Látom a valódi éned, megértelek.”
Ahogy nálam a tanáraim.
Mrs. Duncan.
Ő volt a vigaszom. Miatta volt önbecsülésem.
Szeretném valakinek átadni azt, amit Ms. Duncantől kaptam.
Köszönöm, Istenem!
Azt láttam Alexben, hogy bátorításra,
támogatásra szorult. Arra, hogy valaki higgyen benne,
főiskolai ösztöndíjjal segítse.
LOS ANGELES-I VÁROSI FŐISKOLA
Be kellett neki bizonyítanom,
hogy jóra fordítom a belém vetett hitét.
Sajnos egy 12 éves szintjének megfelelő tudással kezdtem a főiskolát.
Mindenből megbuktam az első szemeszterben.
Már a főiskola kezdetétől voltak nehézségei.
Ajánlottam neki egy terapeutát.
Azt mondta: „Ez a terapeuta nem jó nekem.”
Ezért kerestem neki egy másikat.
A főiskola után, ahogy teltek az évek,
mindig próbáltam mellette lenni barátként és mentorként.
De mindig volt valami baj.
„Ez nem jött be.” Vagy: „Jelentkezek erre az állásra,”
aztán az sem működött.
Végül, és azt hittem, hogy ez lesz a tökéletes munka neki,
mert visszatérhet a gyökereihez,
munkát kapott a Covenant House-ban, ahol megismertem őt.
Fel voltam villanyozva.
Ez a Covenant House, ami 18 és 21 év közötti hajléktalanoknak nyújt szállást.
Tizenegy hónapig laktam itt, amikor Hollywoodba kerültem.
- Buenas. - Buenas tardes. Cómo está?
Amikor ott dolgoztam,
lelkileg nagyon megterhelő volt számomra
hallani a srácok történeteit.
Hat hónapig dolgozott ott,
és akkor észrevettem, hogy kezd szétesni,
úgy, ahogy előtte még sosem láttam.
Segítség kell.
Úgy érzem, csak magamra számíthatok,
mert senki sem tud segíteni.
Senki sem tudja.
Folyton azt kérdeztem magamtól: „Hát ez meg mitől lehet?”
És akkor döbbentem rá, hogy hűha,
olyan dologgal szembesültem, amit tényleg nem értek.
Ez megrémisztett.
Öngyilkos gondolataim voltak.
De miért? Nem akarok meghalni.
Nem… Én szeretem az életemet.
A múltamat nem szeretem. A mostani életemet szeretem, és…
dühít, hogy a múltam még most is az életem része.
Nincs is beleszólásom.
Azt mondta,
hogy betonfalba szokta verni a fejét.
Nekem nem volt szakértelmem kezelni
ezt a sok magánéleti gondot.
Úgyhogy kerestem neki egy helyet egy pszichiátriai központban.
Megtartottam a naplóimat.
Van olyan is, ami még kilencedik osztályból van.
Azt írtam: „Apa mindig börtönben ül a szülinapomon,
mert sokszor bántalmazza anyát.”
„Az egész életem káosz.”
„A halálra gondolok. Megrémít. Magamat rémítem meg.”
Hihetetlen,
hogy már ekkor is voltak mentális problémáim,
13-14 éves koromban.
Jó. Alex!
Mesélj nekünk az első lépésedről!
Hűha!
Izgulok.
- Menni fog! - Igen.
Oké.
Első rész.
„Apám bántalmazta az anyámat, és alkoholista is volt.”
„Anya nagyon erőszakos volt velem, kis koromban kínzott engem.”
„Testileg, érzelmileg és szóban is bántalmazott.
Nem tudtam sírni, nem engedtek sírni.
Utálom, hogy egész életemben PTSD-vel kell élnem, és nem tudtam kezelni.
Hiábavaló küzdelemnek éreztem.
Egymagam álltam, legyőzve egy harcmező közepén,
arra várva, hogy megöljenek, de semmi sem ölt meg.”
Emlékszem, amikor először beszélt nekem a PTSD-ről.
Szerintem nem is reagáltam rá semmit,
úgy hittem, hogy attól csak a katonák szenvednek.
Nekem nem tűnt valós dolognak.
A poszttraumás stressz szindrómát eredetileg
háborús veteránok jellemzésére használták.
Arra jöttünk rá az utóbbi 30 évben, a traumákat tanulmányozva,
hogy ha két dolog történik egyszerre, látvány és hang, az agyunk összeköti.
A CHILDTRAUMA ACADEMY FŐMUNKATÁRSA
Fizikai kapcsolatok jönnek létre, emlékek.
Az agy alsóbb részének viszont nincs időérzéke.
Akiknek a gyerekkorában fejlődési trauma alakul ki,
azoknak tele van taposóaknákkal az agy alsóbb része.
Bizonyos emlékeztető jelek, amikről eszükbe jut az esemény,
szorongást és nyomasztó érzéseket keltenek,
ezeket nehéz legyűrni.
A kezelés egyik dilemmája,
hogy itt nincsenek egyszerű, lineáris kezelések.
Legyen szó PTSD-ről, depresszióról, szorongásos zavarról, skizofréniáról,
mindegyiknél úgy működik, hogy két lépést előre, egyet hátra,
egy lépést előre, kettőt hátra.
Ez nagyon megnehezíti a segíteni akaró családtagok, barátok dolgát.
Az elmúlt négy hónap embert próbáló volt.
Kikerülök a központból.
Odakint más világ vár.
Leveszem a pótkereket, és tudom, hogy menni fog a pedálozás.
Értitek?
Szia, Alex!
- Szia! - Ó, de jó a fonatod!
- Nagyon tetszik. - Tetszik?
- Igen, nagyon. Odavagyok érte. - Köszönöm.
Mit tervezel? Mi a helyzet?
Mikor engednek ki?
Hát, már csak egy hét van hátra.
Értem. Hogy fogsz magadról gondoskodni?
Mik a terveid?
Keresek új állást.
Milyen állást?
Hát, ez jó kérdés!
Ezt még ki kell találnom.
Ezért kell elkezdenem keresgélni.
- Kell… - Hát, ez az alap.
Igen.
Tudom.
Ha elhagyod a központot, akkor hol fogsz lakni?
Már csak pár napod van.
Eljössz onnan, és akkor hová fogsz menni?
Nem tudom.
Ki kell találnod, hogyan gondoskodsz majd magadról.
Szerinted nem én gondoskodtam magamról az egész életemben? Tudom, hogyan kell.
Most meg kell tanulnom ezt újra, a kezelés után. Tudom.
A depresszióm előtt volt munkám.
Akkor gondoskodtam magamról.
Tudom, hogy kell.
Most csak újra kell kezdenem.
Most nem a múltról beszélek. Nem a múltról.
- A jelenről. - Tudom.
De ha akkor sikerült, most is menni fog.
- Csak időbe fog telni. - Igen, elhiszem.
- Ennyi. - Elhiszem. Elhiszem.
- Igen. - Hiszem, hogy menni fog.
Menni fog.
Jó. Vigyázz magadra!
- Te is! Szia! - Szia!
Nagyon nehéz, mert néha úgy érzem, nem érti meg.
Nem akarok neki csalódást okozni.
A PTSD nem gyógyítható,
csak azt szeretném, ha jobban megértené az érzéseimet.
Most már 16 éve ismerem Alexet.
Annyira nagylelkű ember!
Hatalmas a szíve, lelkiismeretes.
A cél az, hogy eljuttassam arra a pontra, ahol már saját lábon tudna állni.
De követtem el hibákat.
Beláttam, hogy túl nagyok voltak az elvárásaim.
Egyáltalán nem vettem figyelembe a mentális betegségét.
A kapcsolatom Alexszel nagyon megváltoztatta
a mentális egészséghez való hozzáállásom.
WINFREY MOLINÁNAK: „KELL VALAKI, AKI HISZ BENNED.”
Nem ez volt az első ilyen beszélgetésünk.
Tudom, hogy szeretetből mondja.
Mindketten tanulunk.
Előtte nem volt olyan ismerőse, aki PTSD-vel és rémálmokkal küzdött.
Ez nem olyan dolog, ami meggyógyítható
négy vagy hat hónapon belül, vagy egy éven belül, ez egész életre szól.
A terápiás változás nem a terápiáról szól.
Nem a megfelelő gyógyszerekről.
Nem a megfelelő diagnózisról.
Nem ezekről szól.
Mindig az emberi kapcsolatokról.
Volt valaki a páciens életében, egy tanár,
egy edző, egy családtag.
A valahová tartozás érzéséről szól, a kötődésről.
Az nem lehet nálad! Az enyém, apa.
Az én katonáim a legjobbak. Ez a tiéd lehet.
Ez a tiéd. Ez itt a tiéd, az enyém meg ez.
Gyerekként boldog voltam.
Elvált szülők gyereke voltam.
Emiatt két külön családom volt.
De kisgyerekként boldog voltam,
és apa az életemben
olyan volt, mint egy barát.
Üdvözöljék Robin Williamst! Robin!
Itt egy kép a fiamról! Ha…
- Hogy hívják? - Zachary.
Zachary, ő Mr. McPherson.
- Hány éves? - Négy.
Ó, értem! Apukád nagyon jó fej!
Ez a fiamnak lesz! Lefotózol minket?
Sokat volt távol,
de amikor lehetőségem volt vele lenni…
Kobra a főnök.
…a közös hobbiknak szenteltük az időt: számítógépes és videójátékoknak,
a science fictionnek, a játékkatona-gyűjteményének.
Oda… Odavoltam ezekért.
Azt gondoltam, milyen menő, hogy ezekért van oda!
- Szia! - El kell vinni a kórházba!
Koala Billt el kell vinni a kórházba.
Ó, igen. Koala Bill nagyon óvatos.
De megsérült.
Szeretetben nőttem fel.
De apa az élete nagy részében
mentális betegségekkel küzdött.
Szorongás, depresszió, függőségek.
A gondok pedig öröklődtek.
Egész életemben mentális gondjaim voltak.
Volt kényszerbetegségem,
meg kellett számolnom pár mozdulatot lefekvés előtt.
Kényszeres viselkedésem volt.
Nem aludtam sokat gyerekként, álmatlanság gyötört.
Energikus vagyok, állandóan pörgök, valamilyen szinten ezt örököltem.
Jézusom, elképesztő, próbálok kedveskedni neki.
Gondoltam: „Elviszem Disneylandbe!
Jó lesz. Mickey egér egy háromévesnek, igen!
Mickey egér egy háromévesnek, szuper lesz!”
Hát Mickey egér a hároméveseknek egy rohadt nagy patkány!
Jön Mickey egér: „Szia, kishaver!”
Jó reggelt, Zachary!
Tessék?
Serdülőkoromban rájöttem,
hogy az alkohol és a drog nyugtató hatással van rám.
A mindennapjaim része lett,
a drogokra és az alkoholra meg ilyesmikre támaszkodtam,
hogy ne pörögjön annyira az agyam.
Ráébredtem, hogy bizonyos dolgokban apára ütöttem:
szorongás, küzdelem a depresszióval, kényszerbetegség,
drogok, alkoholizmus.
Ha nem használtam tudatmódosítókat, akkor minden nyomasztott.
Ha ehhez hozzáadjuk az alkoholt,
akkor leegyszerűsödik az ember gondolkodásmódja.
Arra gondol, hogy most iszik, és… hirtelen minden lenyugszik.
Muszáj lassítanom. De a szívem máshogy érzi.
Szerintem felmerül a gyanú,
hogy idegen anyagokkal kísérletezel a testedben.
- Gyógyszerrel. - Igen.
Nem. Dehogy!
A részemmé vált.
„Ha ezt csinálom, akkor túlélem a napot.”
Fura módon stimulánsokat szedtem.
Kokaint meg ilyeneket, hogy lenyugodjak.
Ezt elmondtam apának is. Nála is ez volt.
Bosszantsuk fel az operatőrt! „Nem!”
Stimulánsokat szedett, hogy koncentráljon és lenyugodjon.
„Elkenődött a rúzsom?”
Szerintem akkor kezdtük
mélyebben, őszintébben megérteni egymást,
amikor úgy döntött, leáll az ivással.
Ez akkor volt, amikor kezdtem belátni a saját gondjaimat.
Erről beszélgettünk.
Jobban meg akartam ismerni,
mert nem igazán értettem, min ment keresztül.
Amikor Parkinson-kórral diagnosztizálták…
akkor nagyon aggódtam érte.
De össze voltam zavarodva.
Úgy érezte, hogy elveszítheti a neki kedves dolgokat:
a szórakoztatást, az előadást.
Apában nagyon sok frusztrációt láttam.
Lassan magába fordult.
Akkoriban még ittam.
Nyomasztott a helyzet, dühös voltam,
mert nem tudtam, hogyan segíthetnék neki.
Majdnem mindennap beszéltem vele
az élete utolsó szakaszában.
Hatvanhárom éves korában elhunyt Robin Williams színész,
öngyilkosságot követett el.
Robin Williams elhunyt a nyugati parton. Hatvanhárom éves volt.
Robin Williams jár az eszemben.
Nagyon megdöbbentő hír, és elszomorító.
63 ÉVES KORÁBAN ELHUNYT ROBIN WILLIAMS
Lesokkolt a hír.
A halálhíre az egész világra hatással volt.
A nyilvánosság előtt gyászoltam.
Nem tudtam, hogyan gyászoljam egyedül.
Nem tudtam lenyugodni egyedül,
hogy átéljem a gyász érzését.
De mit csinált a golyó?
Átment a páncélján, megsebezte.
- Akkor nem halt meg? - Nem.
De ezért viszi be Tom Cat és Aardvark Al.
Volt, amit el akartam neki mondani,
volt, amit meg akartam beszélni vele.
És… volt lehetőségem ezt megtenni, részben,
de nem úgy, mint szerettem volna.
Emiatt elvesztettem az irányítást az életem felett.
Dühös és szomorú voltam,
miközben semmit sem akartam érezni.
És…
És így…
csak rosszabb lett minden.
Túl sokat ittam.
Megromlott a kapcsolatom a családommal.
Zavart voltam.
Nagyon nehéz volt…
hétköznapi módon beszélnem az emberekkel,
nem tudtam beszélgetni másokkal.
Összetörtem, eltávolodtam mindenkitől.
A függőség kiszolgáltatottá teszi azokat,
akik nehezen dolgozzák fel a gyászt.
A függőség hatalmas gond Amerikában…
A NAMI FŐORVOSA
…de már biológiai kiszolgáltatottságnak, nem morális kudarcnak tekintjük.
Most már nem a függőségen van a hangsúly,
hanem a használaton.
Ez nagyon fontos.
Van egy biológiai kiszolgáltatottság, amire a viselkedésünk van hatással.
Így pontosan olyan lesz, mint a cukorbetegség,
meg más betegségek, amiket nem ítélünk el morálisan.
Mindenki más.
Különösen érdekes,
hogy minden embernek más a gyógyulási folyamata, mindenkinek egyedi.
Segítségre volt szükségem.
Poszttraumás stressz szindrómával diagnosztizáltak.
Ez ráébresztett…
hogy változtatnom kell az életemen.
Le kellett állnom a tudatmódosítókkal,
hogy teljes valójukban éljem át az életem élményeit,
még ha fájdalmat is okoztak.
Meg akartam osztani a tapasztalataimat,
hogy sebezhető legyek, és… másokon segítsek.
Így lettem a mentális egészség nagykövete.
Robin Williams fia, Zak
az Inseparable tagja, ez a csapat a könnyen elérhető, megfizethető,
minőségi mentálhigiénés ellátásért kampányol.
EGYRE TÖBB AMERIKAI DEPRESSZIÓS
Üdvözöljük Zak Williamst! Köszönjük, hogy eljöttél.
A gondolkodásmód a baj: ne gyengeségnek tekintsük,
hanem inkább erősségnek!
Rájöttem, hogy továbbra is arra kell koncentrálnom…
hogy másokon segítsek. Mert ez ad célt az életemnek.
Biztos az izgágaság miatt.
Tudtam, hogy Zak készen áll az apaságra.
Lenyűgözött az elköteleződése az önfejlesztés iránt.
Olyan partnert akartam, aki hajlandó együtt fejlődni velem,
hogy tudatosan változtassunk magunkon.
ZAK FELESÉGE
És ezt Zakben találtam meg.
Olivia segített a gyógyulásban, abban, hogy megnyíljak.
Fontos a józanságom.
Továbbra is foglalkozom a háttérben lévő tünetekkel,
amik a függőségemhez vezettek.
Ez hosszú út.
Csak utólag veszi észre az ember,
hogy generációkon átívelő problémáról van szó.
Szeretek apa lenni.
Ez a legjobb dolog a világon.
Úgy érzem-e, hogy lehetőség van megtörni a generációs problémát?
Igen. Ez jó lehetőség rá.
Hogy a fiam tiszta tekintettel, összeszedettnek lásson.
Hogy ott legyek neki.
Van, hogy rám néz a fiam, azzal a tekintetével,
hogy: „Na, most mi lesz?”
Hát, Zak, nem…
Nem is tudom.
De talán útközben
megfogod a kezem, viccelődünk, és jól elleszünk.
Hé, hogy jutsz el az operába?
Pénzzel!
Úgy van. Gyere, pajti!
Nem félsz, ugye?
Á! Kapják be!
Mindenkinek megvan a saját fájdalma.
Hiheted azt, hogy te vagy a legsikeresebb, legboldogabb ember.
De ez nem jelenti azt, hogy rendben van az életed.
Volt olyan pillanat, egy emlékezetes pillanat,
vagy élmények, beszélgetések, események sora,
ami miatt azt mondtad: „Segítség kell.
Talán túlzásba viszem az ivást, vagy valami mást”?
Volt valamilyen baleset?
Nem. Csak amikor a hozzám közel állók
azt mondták nekem: „Ez nem normális viselkedés.
Jobb lenne, ha törődnél vele.”
Vagy: „Segítség kéne.”
Egyből bezárkóztam.
- „Nem kell segítség!” - Persze.
Most visszanézve az időzítésen múlt.
A 20-as éveim végére zűrzavaros lett az életem.
- Igen. - Teljesen kifáradtam.
Összevissza utazgattam a világon,
mert a család szemszögéből
én voltam az ember, akit küldözgettek. „Valakinek el kell mennie.
Nepálba.
Harry, te mész!”
Mindenre igent mondtam. Mindig mindenbe belementem.
De a sok „igen, hát hogyne” miatt kiégtem.
Mintha valaki kihúzta volna a dugót.
Azok az érzelmek, amiket hosszú évekig elnyomtam,
hirtelen előtörtek.
Voltam háziorvosnál, orvosoknál, terapeutáknál.
Voltam alternatív terapeutánál. Mindenféle orvosnál.
De a Meghannel való találkozás és kapcsolat hozta el a változást.
- Tényleg? - Tudtam, ha nem megyek terápiára,
ha nem gyógyulok meg, akkor elveszítem ezt a nőt,
akivel el tudtam képzelni a jövőmet.
A kapcsolatunk elején volt mit tanulni.
Lesokkolta, amikor bekerült
az intézmény, a brit királyi család kulisszái mögé.
Amikor azt mondta: „Szerintem menj el pszichológushoz,”
akkor épp veszekedtünk valamin.
És a veszekedés közben,
tudat alatt, visszatértem a 12 éves énemhez.
Amikor elkezdtem a terápiát, talán a második alkalmon,
a terapeutám hirtelen azt mondta:
„Most mintha visszatért volna a 12 éves énjéhez.”
Szégyelltem magam, védekező lettem.
„Hogy merészeli? Gyereknek nevezett?”
Azt mondta: „Nem neveztem gyereknek.
Csak szimpátiát és együttérzést fejezek ki
az akkor történtek miatt.
Sosem dolgozta fel, nem beszélhetett róla,
és most hirtelen feltört ez az érzés, más dolgokra kivetülve.”
Ezzel kezdetét vette a tanulási fázis.
Ráébredtem, hogy buborékban éltem,
a családom, az intézmény buborékában.
És szinte beleragadtam egyfajta gondolkodásmódba.
Nyolc nappal azután, hogy nyilvánosságra hoztuk a kapcsolatunkat,
volt egy szalagcím: „Harry csaja mintha a gettóból jönne.”
Azt írták, az egzotikus DNS-e beszennyezi a királyi vért.
„MEGHAN MAGJA BESZENNYEZI A KIRÁLYI VÉRVONALAT”
Folyamatosan követtek minket, fényképeztek, kergettek, zaklattak.
A folyamatos kattogás és vakuzás elképesztően feldühít.
Mérges leszek. Eszembe jut, mi történt anyával,
mit éltem át gyerekkoromban.
Hagyják abba!
De még súlyosabb lett a helyzet,
mert a hagyományos média mellett ott volt a közösségi média is.
GYŰLÖLÖM MEGHAN MARKLE-T!!!
Tehetetlenséget éreztem.
#MEGHANMARKLEHAZUDIK
Azt hittem, a családom segít majd.
De minden kérésemre, figyelmeztetésemre
némaság volt a válasz, nem foglalkoztak vele.
Négy évig próbáltuk ezt az életet élni.
Mindent megtettünk, amit lehetett,
hogy ott legyünk, és teljesítsük a szerepünket.
De Meghan küszködött.
Sok ember látta azokat a képeket, amikor egymás kezét szorítjuk
a Royal Albert Hallnál, egy jótékonysági est előtt.
Akkor hat hónapos terhes volt.
De azt nem tudták, hogy előtte nem sokkal
Meghan az öngyilkos gondolatait
osztotta meg velem.
És azt, hogyan akar véget vetni az életének.
A legijesztőbb ebben a gondolat kristálytisztasága volt.
Nem őrült meg.
Nem erről volt szó.
Nem szedett tudatmódosítókat, gyógyszert vagy alkoholt.
Teljesen a tudatánál volt. Teljesen magánál volt.
Mégis ilyen gondolatok
gyötörték őt éjszakánként.
Csak azért nem vitte véghez,
mert az nem lett volna fair velem szemben.
Azok után, ami anyával történt,
most egy újabb nőt veszítettem volna el az életemben,
a mi babánkkal terhesen.
Szégyellem, amit utána tettem.
Persze az egész királyi rendszer miatt,
a vállalt felelősség és feladatok miatt
csak röviden megöleltük egymást…
Aztán át kellett öltöznünk,
beülnünk az autóba, hogy rendőri kísérettel
a Royal Albert Hallba menjünk, egy jótékonysági estre.
Aztán kiléptünk a fényképezők elé, és úgy tettünk, mintha minden rendben lenne.
Nem lehetett azt mondani: „Tudjátok, mit?
Mégsem megyünk.”
Mert abból botrány lett volna.
Miután leültünk a helyünkre, egymás kezét szorítva,
és elsötétült a terem, Meghan elsírta magát.
Annyira sajnáltam őt, de közben haragudtam is magamra,
hogy ilyen helyzetbe kényszerültünk.
Szégyelltem, hogy idáig jutottunk, szégyelltem a családomhoz fordulni.
Mert őszintén szólva,
ezt sok korombéli tapasztalhatta már,
tudtam, hogy nem kapom meg a családomtól a szükséges segítséget.
Aztán megszületett a fiam,
akiért bármit megtennék…
Hogy ne kelljen a szemébe nézve azon gondolkoznom,
a feleségem is az anyám sorsára jut-e.
Hogy egyedül kell-e felneveljem.
Ez volt a legnagyobb érv a visszavonulás mellett.
Az az érzés, hogy csapdába estem, a félelem irányítja az életem,
a média és maga a rendszer miatt…
amely sosem támogatta az ilyen traumáról való beszélgetést.
De most már nem kényszeríthetnek rá a hallgatásra.
A gimi második évében nagyon elveszett voltam.
Volt egy érzés, nem tudtam pontosan, mi az,
de talán mégis.
Nem tudtam, tényleg ezt érzem-e,
és hogyan tudnék erről másokkal beszélgetni.
Amikor felismertem, hogy tényleg depressziós lehetek,
akkor már egyetemre jártam.
Izgatottan vártam, hogy harmadosztályban játszhassam,
de az egyetemről teljesen más elképzeléseim voltak.
Hatalmas változás volt, hogy elkerültem otthonról.
Csak vonszoltam magam a campuson,
alig volt erőm ahhoz, hogy elhagyjam a szobámat.
Az egyetem megváltoztatta a depressziós viselkedésemet,
mert sosem voltam egyedül,
így sokszor el kellett határolni a dolgokat.
Például: „Most itt nem eshetsz szét.
Csináld dél és egy között, aztán menj el az előadásra,
aztán talán este nyolc után
újra széteshetsz, mert a szobatársad nincs ott.”
Nem tudtam koncentrálni, nem tudtam semmire sem figyelni.
Már elfelejtettem, mikor voltam utoljára jókedvű.
Annyira fájt belül, és nem múlt el az érzés.
Néha azon gondolkoztam: „Csak eltúlzom a problémáimat?
Mert nem vagyok elég kitartó? Nem tudom.”
A mentális zavarok háromnegyede 25 éves kor előtt alakul ki.
Akkor próbálunk rájönni, kik is vagyunk valójában.
Ehhez jön egy plusz kihívás,
egy állapot, amit a személyiségünk részévé kell tenni,
ez szerintem az élet egyik legnagyobb kihívása.
„Ez lennék én? Vagy csak a személyiségem egy része?
Együtt tudok élni ezzel?
Vissza fog térni?”
A felsőoktatásban hatalmas különbségek vannak.
Nincs összehangolt mentálhigiénés rendszer.
Néha nehéz megfelelő segítséghez jutni.
Amikor segítségre volt szükségem, az egyetemhez fordultam.
Ez frusztráló volt nekem, úgy éreztem,
a depressziómat kellene bebizonyítani valahogy.
Nem tudom, ezt hogy lehetne.
Sok vizsgám volt,
nagy volt a nyomás a tenisz miatt.
Miután visszatértünk az országos versenyről,
szerintem egyszerűen széthullottam.
Ezért hazamentem.
A szüleim Tajvanból emigráltak ide.
Nekünk azt tanították,
hogy az az erős, aki tudja kezelni a saját problémáit.
A mentális egészségről sosem beszéltünk a családomban.
Első generációs ázsiai-amerikaiként
nekem kellett elindítanom ezt a párbeszédet.
De nem úgy ment, hogy: „Ó!
Kérdezősködni kezdtél, és ez rendben van.”
Hogy: „Ezen én is átestem.” Vagy: „Beszéljünk róla!”
Inkább pánikot okozott.
Nagyobb pánikot, mint szerettem volna.
Úgy éreztem, nem tudok szembenézni ezzel,
elfogadni, hogy a gyerekem depressziós.
Féltem, ha beismerem magamnak a betegségét…
CRYSTAL ANYJA
…akkor sosem fog meggyógyulni.
Ezért nem vittem orvoshoz rögtön.
Féltem, hogy hosszú távú probléma lesz belőle.
A húga mondta, hogy orvoshoz kell vinnem.
Végül így néztem szembe a problémával.
Anyával újra és újra
átbeszéltük ugyanazt a témát.
Nehéz fejlődést elérni a kapcsolatunkban,
mert még mindig ott tartunk, hogy anya leginkább
úgy fejezi ki az aggodalmát, hogy sír, meg ilyenek.
De mondtad neki, hogy amikor ezt teszi…
CRYSTAL TESTVÉRE
…akkor úgy érzed, neked kell gondoskodnod róla,
de igazából próbálsz megnyílni, hogy megérthessen és segíthessen?
- Ezt elmondtad neki? - Igen, azt hiszem. Párszor.
- Mit mondott? - „Úristen, sajnálom!”
Aztán… nem tudom, nem annyira…
Anyával úgy beszélgetünk erről, hogy ő itt az anya, igaz?
Neki kell gondoskodnia rólunk,
és az, hogy gyengeséget mutat, és azt gondolja: „Jaj, ne!
Most minden borulni fog.”
Meg: „Mégis,
hogyan számítsanak rám a gyerekeim, ha gyenge vagyok?”
És az ázsiai kultúrákban valamiért az az erős, aki nem mutat ki érzelmeket.
Úgy éreztem, én próbálom anyát támogatni,
pedig nekem kell a segítség.
Még meg kell tanulnom kezelni.
Főleg olyankor, amikor nem tudom, hogy beszéljek hozzád.
Vagy amikor nem akarsz beszélni róla.
Vagy amikor azt mondod, jól vagy, de tudom, hogy nem.
Általában csak megöleljük egymást és sírunk. Utána…
Jó. De a gond nem múlt el.
De szerintem…
Amikor beszélsz vele, meg akarod oldani a gondot.
Azt akarod, hogy boldog legyen.
De nem ez a lényeg.
Amikor Mei-Mei hozzánk fordul, akkor csak beszélgetni akar.
Csak kiereszteni, megosztani az érzelmeit.
Érted, nekünk meg ott kell lennünk, hogy:
„Jó. Igen. Itt vagyunk. Mire van szükséged?”
- Semmit sem tudsz tenni. - Igen.
Csak legyél ott!
Csak ez a feladatod.
- Jó. - Legyél ott! Nem vagy pszichológus.
Nem akarom, hogy megfejts bármit is.
Erről eszembe jutnak a saját gondjaim.
Szerinted hasonlítunk ebben?
Nem tudom.
Erről sosem beszéltél.
Talán. Mert néhány dologban hasonlítunk egymásra.
Mindig azt mondták, mindent túlgondolok.
„Túlgondolod a dolgokat.”
„Mindened megvan. Szerinted miért…”
De mégis ürességet érzel.
Ez…
Sok stressz ért az életben, főleg bevándorlóként.
Sokszor sírtam az autóban.
Nem azért, mert szomorú voltam. Csak tehetetlennek éreztem magam.
De ezt sosem mondtam el a gyerekeknek.
Nem fair velük szemben.
Én hoztam őket ide.
Nekem kellett volna gondoskodnom mindenről.
Jó életet biztosítani nekik.
Bocsánat, nem tudom, ezt hogy mondják.
Hadd… egy pillanat…
Úgy érzem, anyaként nem tudok segíteni.
Próbálok segíteni, de nem tudok.
Nem tudok neki segíteni.
Gyötör a bűntudat.
Nem akarom, hogy azt hidd… nem érdekelnek a gondjaid.
De nem figyeltem eléggé az érzéseidre.
Talán nem minden párbeszéd hoz előrelépést.
Érted? Mert legalább
mindig próbálkozunk, és szerintem ezzel…
mindketten fejlődünk.
Érted, mire gondolok?
Ő sokkal erősebb nálam.
Crystal biztatott a terápiára is.
Sokat beszélgetünk a hazaköltözésem óta.
Közelebb hozott minket, hogy próbáljuk együtt megoldani.
Vannak barátaim, van terapeutám, ott van a kutyám.
A depresszión könnyít, ha beszélhetek róla.
Halasztok egy félévet.
A terápián most még több témán dolgozunk.
A gyógyulásnak nincs meghatározott módja.
Végig fogja kísérni az életedet.
Jó. Üsd! Üsd! Ez az! Gyerünk!
Ez az! Szép! Tovább, tovább!
Tíz éve dolgozom azon, hogy kijussak az olimpiára.
Tovább!
Mindenki aranyérmet vár tőlem.
Gyerünk! Közelebb! Ez az! Idő.
Szép!
De a kényszerbetegségemmel küzdök.
Eleinte nem akartam segítséget, úgy gondoltam, nem kell.
Aztán volt egy rosszabb időszakom,
akkor rájöttem, hogy szükségem van egy szakemberre.
Beleragadtam egy ördögi körbe…
Arcot mosni, kezet mosni, szemetet kivinni, bumm, bumm, bumm, állandóan.
A kényszeres tisztálkodás nem múlik el.
Nem tudtam leállni, és annyira frusztrált,
hogy beleütöttem a mosdóba, a falba.
Fel-alá járkáltam. Az izmaim befeszültek.
És… nagyon ziháltam.
Három napig csak két órát aludtam.
Hallucinálsz. Nem tudsz gondolkozni.
Azt gondoltam: „Talán könnyebb lenne nem élni így.
És hogy ne élj így? Szűnj meg létezni!”
Aznap este a földre borultam, fogtam a telefont.
Felhívtam az edzőmet.
Bementem, egy csomó tisztítószert láttam mindenhol.
A földön ülve remegett a szobában.
AZ USA BOXING SEGÉDEDZŐJE
Nem tudtam, mi a baj.
Azt hittem, csak szórakozik.
Azt mondta: „Nem, nem. Komolyan.
Nem bírom tovább. Ezt már nem bírom tovább.”
Meg ilyeneket. „Nekem itt a vége.”
Mondtam: „Ginny, olyan, mintha öngyilkosságon gondolkoznál.”
Át kellett ölelnem.
Mondtam: „Ginny, gyere ide! Gyere!
Ezt nem csináljuk, ember! Nem fogod megölni magad.”
Meg: „Nem fogunk meghalni.
Mert én nem fogom hagyni, hogy öngyilkos legyél.”
Honnan tudtad, hogy kell kezelni? Csak úgy…
Csak úgy, megérzésből, vagy…
Meg akar ríkatni, Russ!
Meg akar ríkatni. Nem fogok sírni.
Az az este nagy hatással volt rám,
mert, sajnálom, hogy ezt mondom, de eszembe jutott a halál.
Tudod, sok ismerősöm lett öngyilkos és…
- Miattam? - …csinált hasonlókat. Igen.
Emlékszem, azt mondtam: „Nem akarok így élni már.”
Igen, mondtam, hogy: „Nem.”
Ez megdöbbentett. Néhány barátom öngyilkos lett.
Pár barátom megölte magát.
Pár ismerősöm barátja is.
Azt gondoltam: „Ó, ne! Elég komoly a helyzet.”
Senkit sem hívhattam. Oda kellett mennem.
Az volt az első, hogy odamenjek,
hogy tudd, ott vagyok melletted. „Nem hagylak egyedül a fájdalmaddal.”
Akkor tudtam, hogy ugrott a boksz.
Az életed az első.
Nem érdekel a világbajnokság.
Nem érdekel semmi, az arany sem.
Csak az, hogy hazavigyelek. Hogy elmenj terápiára.
Érted? Hálás vagyok, hogy hozzám fordultál,
hogy felhívtál, és azt mondtad: „Kay edző, szükségem van rád!”
- Ember! - Igen.
- Vége a szünetnek! - Csapjunk bele!
Néhány mentális zavar elmúlik.
Mások vissza-visszatérnek.
Megint másoknál kezelni lehet a tüneteket, de nincs gyógymód.
Az az egyik legfontosabb kérdés,
hogy mennyire lehet együtt élni vele.
Pár embernek ez nagyon jól megy.
Pont a mentális zavar miatt.
Ezt embere válogatja.
Mindenkinél más.
Vannak, akik pont küszködnek.
A legjobb eredményt akkor lehet elérni, ha az orvostudományt ötvözzük
a terápiás módszerekkel.
Az életre való törekvéssel, a gyógyuláshoz vezető úttal.
Szia! Hogy vagy?
Jól.
- Jól van. Akkor… - Tedd csak oda!
Tessék! Csinálhatod.
Miért nem teszed rá erre?
Úristen, most takarítottam le!
- Mielőtt jöttél. Most. - Jó.
Tudom. Csak úgy jobb.
Ginnyvel a barátságunk csak úgy működik,
ha őszintén elmondhatom neki a véleményemet.
Ilyen a barátságunk.
Egy ismerősömmel sem tudnék úgy beszélni, mint Ginnyvel.
GINNY LEGJOBB BARÁTNŐJE OLIMPIAI BOKSZOLÓ, 2016, USA
De ettől működik a barátságunk.
Mert ha magamba fojtanám az érzéseimet, ha úgy érezném,
nem mondhatok el neki valamit,
akkor nem tudnám folytatni.
Tehát zavar a bevásárlókocsi,
de az uborkán lévő növényvédő szerek nem?
Nem, amúgy is lemosnám.
De nem szappannal, mert zacskóban volt.
A legjobb barátnője vagyok. Megszoktam.
Veszekszünk, kiabálunk, de nem haragszunk meg egymásra.
Ilyen a kapcsolatunk.
Lelki társak vagyunk, mindent megbeszélünk.
Volt érett avokádó? Azta!
Nem, ez… Haver, ez volt a legérettebb.
Nem volt még több avokádó?
- Mire gondolsz? - Tessék?
Mire gondolsz?
KORÁBBAN…
Bassza meg! Bocsi!
Jézusom!
Meg kell vennem, de nem fogom megenni.
Kidobtad úgy, hogy a héját meg se eszed?
Mindegy!
Az avokádó héját nem eszed meg!
Tudom, hogy nem! Hallgass!
- Kicsire vágjam? - Egyformára kell.
Az olimpia után nagyon más lesz.
Eltűnik az az állandóság, ami az olimpia miatt van most.
Aggódom is érte.
Most egyedül az lett rosszabb,
ahogy kiveszem a zsepiket meg a kesztyűket.
Az most elég rossz lett.
Fizetnie kell az albérletet, a saját élelmiszereit,
a társadalombiztosítását.
Heti 300 dollárt költött tisztálkodószerekre.
Az 1200 dollár havonta.
Nagyon magas lesz a rezsid.
Igen. Gondoltam rá. Tudom én.
Nem költözhetsz hozzám!
- Jó. - Tudod, hogy igen.
Aha.
A szétesés jót tett neki,
mert mindenkinek kell egy olyan pont,
amikor felismeri: „Nem fog egyedül menni. Segítség kell.”
Tudom, hogy nem fog elmúlni csak úgy az OCD,
az a cél, hogy kezelhető legyen.
GINNY CSALÁDJÁNAK HÁZA
Már 12 éves kora óta küzd ezzel. Talán annál is régebb óta.
Nyolc-kilenc éves kora óta.
GINNY APJA
Fél óráig kellett zuhanyoznia.
Amikor azt mondod egy nyolcévesnek:
„Hagyd abba a zuhanyzást! Feküdj le!”
De nem tudta abbahagyni.
Biztos szörnyű apa voltam,
mert elzártam a vizet, hogy kiszálljon a zuhany alól.
- Az nyilván nem segített. - Igen, az nem segített, de…
Inkább csak ártott.
Szülőként azt akarja az ember, hogy a gyerekének tökéletes élete legyen.
És ez nem tökéletes.
Egyáltalán nem.
Ez itt Ginny fürdőszobája.
GINNY ANYJA
A zuhanyfüggönyt hetente leszedi.
A gyűrűket is leszedi,
és beleteszi a mosogatógépbe.
Ez az egyik szemetese, tele tisztálkodószerekkel.
Itt egy másik.
Még kettő, tele mindenfélével.
Minél jobban megy neki a boksz,
és minél több stressz éri miatta,
hogy minél jobb legyen, az annál inkább ront a dolgon.
A fogmosás 30 percig is eltarthat, néha tovább is, a hangulatomtól függően,
hogy mennyire szorongok.
Ha kibontom a csomagolást,
és ez rossz érzést okoz, akkor azt jelenti, hogy szennyezett.
Más zavarokhoz hasonlóan
több tényező összessége vezet
a kényszerbetegség kialakulásához:
biológiai, környezeti és pszichológiai tényezők.
Néhány kényszerbeteg…
GINNY TERAPEUTÁJA
…a megfelelő érzetet keresi egyre.
Ginny rituálékat követ a megfelelő érzés eléréséhez.
Ezt néha sikerül elérnie,
azaz megerősítést kap, és ez tartja fenn az ördögi kört.
Bassza meg!
Mindkét fogkefét szennyezettnek érzem,
de már nincs több.
Most azt csinálnám,
mivel nincs több tennivalóm mára,
hogy elmennék fogkeféket venni.
Ezt a kört próbáljuk megtörni.
Mehetünk összekoszolni a kezedet?
- Jó. - Oké.
Ó, de jól nézel ki!
Mivel koszoljuk össze a kezed?
Kezdhetjük a kukával.
A leghatásosabb viselkedésterápia
az expozíció és a kényszeres reagálás megakadályozása.
Ennek során az elkerülés helyett
megközelítjük a szorongást keltő dolgokat.
- Jó. - Mi a célunk?
Hogy minél koszosabb legyen a kezem.
Miért csináljuk most ezt?
Hogy megszokjam a koszt,
és ne…
rohanjak egyből lemosni magamról.
- Koszosnak érzed? - Igen.
Jó.
- Mit csinálunk vele? - Jó.
- Jó. - Igen.
Olyan helyre akarjuk felvinni, ahol nem könnyű lemosni.
Tudom. Érintsem meg az arcomat?
- Én… - Tudom, hogy azt akarod.
Az expozíciós terápia annyira nehéz!
Nekem ez tízszer nehezebb,
mint nyolc kört lenyomni a bokszpartneremmel.
Jó, ezt csinálom.
Jó.
- Kicsit… - Igen.
Erre hajlandó vagyok.
Az expozíciós terápia fontos eleme a közös munka.
- Jó. - A kezelés célját
a páciens határozza meg.
Az orvos pedig csak követi őt.
- Így nem könnyű megszabadulni tőle. - Igen.
A pácienseim nagyon nehéz dolgokat csinálnak,
amik jelentős stresszel járnak.
- Mit érinthetsz még meg? - Talán azt a szemetet.
- Kiemelni a zsákot. - Jó.
- Ez itt. - Jó.
- Fánkot ettek! - Igen.
Azt akarom megmutatni nekik, hogy a stressz nem árt nekik.
Jó, Ginny. Lélegezz!
Nem baj, ha nem érzed komfortosan magad.
Jó.
Sokan támogatják a környezetében.
Igen. Nélkülük nem is tudna boldogulni.
Jó barátaid vannak, mert te is az vagy.
Nagyon hűséges barát vagy. Hűséges vagy a barátaidhoz.
- Köszi. - Meg
azért, mert őszinte voltál velük.
- Igen. - Ezt mondtam Russnak is.
Kiállt, és azt mondta: „Jó, ez a helyzet.
Biztos furának tűnik. OCD-m van. Ez vagyok én.”
Ők meg elfogadták.
Mikaela sokáig nem tudott vele mit kezdeni.
- Tudta… - Ki?
…hogy ront a szorongáson… Mikaela.
Mindig le akart állítani.
De mondtam neki, hogy ezzel nem segít.
Meglepődött. Nem tudta, hogy segítsen.
Ezt még tanulja.
- Határozottan tanulja. - Én sem tudtam.
Mert… Te segítettél, mert mondtam, hogy: „Ginny…”
Ha csinált valamit, le akartam állítani.
Mondta, hogy ezzel csak rontok a helyzeten, újra kell kezdenie.
Így megtanultam békén hagyni.
- Békén kell hagyni. - Ez nehéz.
Még ha ez őrületbe is kerget, mert olyan sok szappant és vizet használ.
Hátra kell lépnem.
Mert ha mondok valamit, attól csak rosszabb lesz.
És ha neki rosszabb lesz, akkor nekem is, szóval…
Nagyjából ez van… igen.
Nemcsak az OCD-s ember tanul,
hanem a körülötte lévő emberek is.
De szeretlek titeket.
Lelkiismeret-furdalásom van az egész miatt.
De én ezt nem akarom. Ez bánt engem.
Tudom, de így van.
- Csak… - De miért van lelkiismeret-furdalásod?
Hogy keresztül kell mennetek ezen.
Hogy szorongást okoz az én szorongásom, meg minden.
Mi vagyunk a legszerencsésebbek a világon.
Egyértelműen.
Nem volt könnyű vele.
- A legszerencsésebbek. - Problémás gyerek volt? Igen.
Ó! Köszi, apa.
Tízszer nehezebb élete van
a kényszerbetegsége miatt.
De van egy célja.
És meg fogja nyerni azt az aranyat.
Jó! Jó volt a bal.
Ne szégyenkezz a nehézségeid miatt!
Mert mindenki küzd valamivel.
Senki sem tökéletes, kivéve engem.
Csak viccelek!
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra