כשמדובר בנכונות של אנשים לדבר על הבעיות הנפשיות שלהם,
אחד הדברים שמעוררים הזדהות,
שאני מאמין שרבים כל כך עוברים הוא,
ראשית, ההודאה שמשהו לא בסדר
והצורך לבקש עזרה.
כל אדם הוא שונה, אבל מה שלמדתי מזה
זה שהשאלה היא לא מה לא בסדר בך אלא מה קרה לך.
ואני חושב שזאת נקודה חשובה מאוד,
כי אין בזה שום בושה.
ואני יכול להשתמש בכל חלק מהניסיון האישי שלי
שעשוי לסייע או לעזור לאנשים אחרים
שמתמודדים עם בעיות דומות, עם טראומות דומות.
החיים שלי נהיים טובים יותר כשנראה לי שאני יכולה לעזור לאחרים באופן כלשהו,
והקדשתי לזה את הקריירה שלי, חיים שלמים, מטרה.
מה שעורר בי את הרצון העמוק והאמיתי לעשות משהו...
זה הניסיון שלי עם הילדות שלי.
בפעם הראשונה שהבאתי את הילדות מבית הספר שלי בדרום אפריקה
ללמוד במכללה כאן.
הנערה הראשונה, סטודנטית שנה ראשונה באוניברסיטה מובחרת,
הרגישה בודדה ומבודדת מאוד.
חשבתי שאעזור לך בכך שאדבר איתה,
אקדיש לה זמן, ואז התקשרו אליי ואמרו
שהיא ניסתה להתאבד.
ואז הייתה עוד נערה, ועוד נערה,
ועוד נערה, ועוד אחת...
שאלתי את עצמי, "מה הולך כאן?"
והאמת היא, הארי,
ביליתי לילות רבים מדי במחלקות פסיכיאטריות.
ורק אז התחלתי להבין.
יש משהו שאנחנו לא עושים, משהו חסר.
יש משהו שאני...
בהתחלה בכלל לא הבנתי... מה זאת אומרת, אתה בדיכאון?
אתה יודע,
כמי שהעלתה המון תוכניות טלוויזיה על דיכאון...
כמה זמן היית בדיכאון הפעם?
מחודש יולי האחרון. -חרדה. כל חיי סבלתי מחרדה.
אני שומעת קול. מה זה?
עברתי התעללות מינית בגיל חמש.
רציתי להשתמש בקול שלי כדי לעזור לאנשים להבין מהי מחלת נפש.
יש לי דיכאון דו-קוטבי. -איבדתי את משפחתי בגלל אלכוהוליזם.
ואני לא מסוגלת להתמודד עם החיים.
תבכי. בוכים כאן כל יום.
אבל בהתחלה לא הבנתי כמה זה רציני.
באותו יום מפורסם שחילקנו מכוניות,
מה שהיה חשוב לא היה סתם לחלק מכוניות,
אלא האפשרות לחלק מכוניות לאנשים שצריכים אותן.
פתחו את הקופסאות שלכן. אחת, שתיים, שלוש!
את מקבלת מכונית.
את מקבלת מכונית. כולן מקבלות מכוניות.
הנשים באו לשם כי בשבילן מכונית
היא מה שיאפשר להן להמשיך לעבוד,
או מה שיאפשר להן
לאסוף את הילדים מבית הספר.
מכונית הייתה צורך חיוני.
אלכס הייתה אחת מהנשים האלה.
אלכס הייתה נערה חסרת בית,
שלמרות כל מה שהחיים הנחיתו עליה,
למרות בעיות משפחתיות, מה שהרשים אותי יותר מכול
זה שהיא הצליחה לסיים את בית הספר.
- אופרה ואלכס -
הרגשתי כאילו אני בחלום.
כמו בסיפור סינדרלה.
עברתי ממצב של חיים ברחוב ל... כל זה.
גדלתי עם אבא שהיה בכלא רוב חיי.
אבא שלי החטיף מכות רצח לאימא שלי, היה בלגן בבית כל הזמן.
מריבות, התעללות פיזית.
אני כל כך גאה בך.
עברת גיהינום,
ואנחנו מאמינים... אני מאמינה שכל מה שאת צריכה
זה מישהו שמאמין בך, ואני מאמינה בך.
זה נכון.
אני מאמינה בך.
ראיתי את עצמי באלכס.
האופן שסבתא שלי גידלה אותי.
חטפתי מכות בגיל שלוש וארבע וחמש ושש.
ולכן תמיד חשבתי שהסיבה שמצליחים לצאת מזה
היא שיש לך רק אדם אחד
שאומר, "אני רואה אותך, אני באמת רואה אותך, אני מבין אותך."
בשבילי זה היו המורים שלי.
גב' דנקן.
היא הייתה הנחמה שלי. בזכותה מצאתי ערך בעצמי.
אני רוצה שתהיה לי היכולת לתת למישהו את מה שגב' דנקן עשתה למעני.
תודה, אלוהים.
מה שראיתי באלכס זה שהיא צריכה עידוד,
היא צריכה תמיכה, היא צריכה מישהו שיאמין בה,
שייתן לה מלגה ללימודים.
- מכללה עירונית לוס אנג'לס -
הייתי צריכה להוכיח לה
שאני אצדיק את ההחלטה שלה להאמין בי.
לרוע המזל הגעתי למכללה עם רמת השכלה של ילדה בת 12.
נכשלתי בסמסטר הראשון. רק ציוני "נכשל".
בתחילת הלימודים במכללה היו לה קשיים.
המלצתי לה על פסיכולוג.
היא אמרה שהפסיכולוג לא מתאים.
אז הלכתי ומצאתי לה פסיכולוג אחר.
אחרי הלימודים, במרוצת השנים,
השתדלתי תמיד להיות חברה תומכת ומנטורית.
אבל תמיד הייתה בעיה.
"זה לא הסתדר" או "אגיש מועמדות למשרה הזאת,"
וגם זה לא הסתדר.
בסוף, מה שחשבתי שתהיה העבודה
שתהיה כמו סגירת מעגל בשבילה
הייתה לחזור למקום שבו פגשתי אותה, מקלט "קובננט האוס".
התרגשתי כל כך.
זה "קובננט האוס", מקלט לחסרי בית לנוער בגיל 18 עד 21.
גרתי כאן 11 חודשים כשרק הגעתי להוליווד.
ערב טוב. -ערב טוב. מה שלומך?
עבדתי ב"קובננט האוס"
ושם שמעתי הרבה ילדים שדיברו על החיים שלהם.
הייתה לזה השפעה רגשית קשה עליי.
העבודה ב"קובננט האוס" נמשכה חצי שנה
ואז הבחנתי שהיא מתחילה להתפרק
באופן שלא ראיתי קודם לכן.
אני צריכה עזרה.
אני מרגישה שאני צריכה לעזור לעצמי
כי לאף אחד אין פתרונות.
אף אחד לא יודע.
פעמים רבות שאלתי את עצמי, "מה זה לכל הרוחות?"
ואז נוכחתי ש... וואו,
נכנסתי עכשיו למשהו שאני ממש לא מבינה.
זה הפחיד אותי.
ישבתי שם וחשבתי על כך שאני רוצה להרוג את עצמי.
אבל למה? אני לא רוצה למות.
אני לא... אני אוהבת את החיים שלי.
אני לא אוהבת את העבר שלי. אני אוהבת את חיי בהווה
ומבאס אותי שהעבר שלי הוא עדיין חלק ממי שאני היום.
אין לי אפשרות בחירה בעניין הזה.
היא התחילה לספר לי
שהיא מטיחה את ראשה בקיר בטון כלשהו.
לא היו לי הכלים לטפל
בכל המטען שהבחורה הצעירה הזאת נשאה על גבה.
אז מצאתי לה מקום במרכז הטיפול הפסיכיאטרי ה"מדואוז".
שמרתי את כל היומנים שלי.
חלקם עוד מכיתה ט'.
כתבתי, "אבא שלי תמיד בכלא ביום הולדתי
כי הוא מתעלל באימא שלי הרבה."
"כל החיים שלי בלגן אחד גדול."
"אני חושבת על המוות. זה מפחיד אותי. אני מפחידה את עצמי."
זה מטורף
שהבעיות הנפשיות שלי התחילו כל כך מזמן,
בגיל 13, 14.
טוב. אלכס.
היום תורך להציג את הצעד הראשון שלך.
אוי.
אני בלחץ.
את מסוגלת. -כן.
בסדר.
אז חלק ראשון.
"אבי התעלל באמי והיה אלכוהוליסט.
אימא התעללה בי קשות ועינתה אותי בילדותי.
היא התעללה בי פיזית, רגשית ומילולית.
לא יכולתי לבכות. אסור היה לי לבכות.
אני שונאת את העובדה שנאלצתי לחיות כל חיי עם פוסט טראומה ולא היו לי כישורים.
הרגשתי שזה קרב אבוד.
כאילו אני עומדת לבד בשדה הקרב, מובסת,
מחכה שיחסלו אותי, אבל כלום לא הרג אותי."
אני זוכרת את הפעם הראשונה שהיא אמרה לי שיש לה פוסט טראומה.
אני חושבת שלא הגבתי לזה בכלל,
כי חשבתי שזה מה שיש לחיילים.
זה לא נקלט כמשהו אמיתי באמת.
הפרעת דחק פוסט טראומטית אובחנה במקור
אצל חיילים קרביים משוחררים.
אחד הדברים שלמדנו ב-30 השנים האחרונות במחקר בתחום הטראומות,
כששני דברים מופיעים במקביל, מראה וצליל, המוח מחבר ביניהם.
- ד"ר ברוס פרי צ'יילד טראומה אקדמי -
המוח יוצר חיבורים פיזיים, יוצר זיכרון.
אבל החלק התחתון של המוח לא יודע לקרוא שעון.
לכן אנשים שסובלים מטראומה התפתחותית בגיל צעיר,
יש להם כל מיני מוקשים קטנים בחלקים התחתונים של המוח.
רמזים מסוימים, תזכורות מהאירוע,
יגרמו להם תחושה של חרדה והצפה
וקשה מאוד להתגבר עליהן.
חלק מהדילמה של הטיפול
היא שלא תקבל את אותן התערבויות קוויות פשוטות.
פוסט טראומה, דיכאון, הפרעת חרדה וסכיזופרניה,
בכולן קיים דפוס של שני צעדים קדימה, צעד אחורה,
צעד קדימה, שני צעדים אחורה,
וזה מקשה מאוד על בני משפחה ולחברים שמנסים לעזור.
ארבעת החודשים האחרונים היו אינטנסיביים.
אני בתהליך עזיבה של ה"מדואוז".
ויש עולם גדול בחוץ.
אז אני מורידה את גלגלי העזר, אבל אני יודעת שאני יכולה לדווש.
את יודעת?
היי, אלכס.
היי. -תראי את הצמות שלך.
אני אוהבת את הצמות שלך. -את אוהבת אותן?
כן. הן נהדרות. -תודה.
אז מה התוכנית? מה קורה?
מתי את משתחררת משם?
נשאר לי שבוע אחד.
אז איך את מתכננת לדאוג לעצמך?
מה התוכנית לזה?
אני רוצה למצוא עבודה חדשה.
איזו עבודה?
זו שאלה מצוינת.
זה מה שאני צריכה לגלות.
לכן אני צריכה להתחיל לחפש עבודה.
אני צריכה. -זה אלף בית.
כן.
אני יודעת.
אז כשתצאי מהמוסד, איפה תגורי?
יש לך כמה ימים.
את יוצאת מכאן ולאן אתה הולכת?
אני לא יודעת.
את חייבת למצוא דרך לגלות איך את הולכת לדאוג לעצמך.
את לא חושבת שדאגתי לעצמי כל חיי? אני יודעת את זה.
אני רק צריכה ללמוד לדאוג לעצמי אחרי הטיפול עכשיו. זה ברור לי.
לפני שנכנסתי לדיכאון הייתה לי עבודה.
דאגתי לעצמי.
אני יודעת איך לדאוג לעצמי.
כרגע אני מתחילה הכול מחדש.
אני לא מדברת על העבר.
אני מדברת על עכשיו. -אני יודעת.
אבל אם הצלחתי אז, אצליח עכשיו.
זה ייקח לי זמן. -כן, אני מאמינה לזה.
זה הכול. -אני מאמינה לזה.
כן. -אני מאמינה שתסתדרי.
אני אסתדר.
טוב. שמרי על עצמך.
גם את. ביי. -ביי.
זה קשה מאוד, כי לפעמים אני מרגישה שהיא פשוט לא מבינה.
אני לא רוצה שהיא תתאכזב ממני.
כי אי אפשר לרפא פוסט טראומה,
אז רק שתהיה יותר הבנה למצבי ומאיפה אני באה.
אני מכירה את אלכס 16 שנה.
היא נשמה כל כך טובה.
יש לה לב גדול ואוהב, היא רוצה להצליח.
המטרה שלי היא לעזור לה להגיע למצב שהיא תוכל לעמוד על הרגליים שלה.
אבל עשיתי טעויות.
אני מכירה בכך שהציפיות שלי היו שגויות.
בכלל לא הבאתי בחשבון את מחלת הנפש.
המסע שלי עם אלכס הביא אותי להסתכל על מחלות נפש
בעיניים שונות לגמרי מהגישה שנקטתי בעבר.
- כל מה שצריך זה מישהו שיאמין בך -
זו לא הפעם הראשונה שהיא ואני ניהלנו שיחה כזאת.
אני יודעת שהיא באה ממקום של אהבה.
שתינו לומדות.
היא מעולם לא הייתה עם מישהו עם פוסט טראומה
שנלחם בסיוטים.
זה לא יהיה משהו שיעבור
תוך ארבעה חודשים, שישה חודשים, שנה, זה מסע של כל החיים.
שינוי טיפולי לא קשור לטיפול.
זה לא עניין של "קיבלתי את התרופה הנכונה."
זה לא עניין של "קיבלתי את האבחנה הנכונה."
זה אף פעם לא העניין.
הוא תמיד-תמיד קשור למערכות יחסים.
היה אדם מסוים, היה מורה אחד,
מאמן, בן משפחה.
זה קשור לתחושה של שייכות, תחושה של חיבור.
אתה לא יכול לשמור לך אותו. הם שלי.
החיילים שלי הכי טובים. אתה יכול לקחת את כל אלה.
אתה תקבל את אלה. אלה שלך ואני אקח את אלה.
הייתה לי ילדות מאושרת.
הייתי בן להורים גרושים.
היו לי שתי משפחות גרעיניות.
- זאק -
יש הרבה שמחה בחיים שלי מגיל רך מאוד,
וכשמדובר באבא שלי,
כהורה הוא היה כמו חבר טוב.
תגידו שלום לרובין ויליאמס. רובין.
הנה תמונה של הבן שלי.
אוהו. מה שמו? -שמו זקארי.
זקארי, זה מר מקפרסון.
בן כמה הוא? -בן ארבע.
אה, טוב. אבא שלך בחור נפלא.
זה בשביל הבן שלי. אפשר לצלם?
הוא נעדר מהבית לעתים קרובות,
אבל כשהזדמן לי להיות בחברתו...
המנהיג הוא קוברה.
היה לנו חיבור סביב תחביבים משותפים: משחקי מחשב, משחקי וידאו,
מדע בדיוני, חיילי צעצוע שהוא אסף.
הייתי פשוט... כל כך התלהבתי מזה.
חשבתי שזה הדבר הכי מגניב שאבא שלי עושה.
היי. -צריך לקחת את החבר'ה האלה לבי"ח.
צריך להטיס את קואלה ביל לבי"ח.
אה, כן. קואלה ביל זהיר מאוד.
הוא נפצע.
בהחלט הרגשתי אהוב בילדותי.
אבל אבא שלי התמודד עם בעיות נפשית
חלק גדול מחייו.
המון חרדה ודיכאון והתמכרויות.
יש כאן עניין בין-דורי.
היו לי בעיות נפשיות כל חיי.
הייתה לי הפרעה טורדנית-כפייתית,
והייתי חייב לספור בקול פעולות מסוימות לפני שאני הולך לישון.
היו לי התנהגויות כפייתיות.
לא ישנתי הרבה בילדות. סבלתי מנדודי שינה קשים.
יש לי המון אנרגיה ומחשבות מתרוצצות, וזה משהו שירשתי, במידה מסוימת.
זה מדהים. ואני משתדל לעשות דברים נחמדים למענו.
משתדל. אמרתי, "אקח אותי לדיסנילנד.
יהיה כיף. מיקי מאוס לילד בן שלוש, כן.
מיקי מאוס לילד בן שלוש, זה יהיה מדהים."
מיקי מאוס בעיני ילד בן שלוש הוא עכבר בגובה מטר שמונים.
מיקי בא ואומר, "היי, חבר קטן."
בוקר טוב, זקארי.
מה?
כשהגעתי לגיל ההתבגרות,
גיליתי ששימוש באלכוהול ובסמים עוזר לי להרגיע את המחשבות.
זה נהיה חלק נורמלי מהחוויה שלי,
ההישענות על אלכוהול וסמים ודברים כאלה,
כדי להשתלט על המחשבות המתרוצצות.
התחלתי לגלות בעצמי אלמנטים שהיו דומים לו.
החרדה שלי, התקפי הדיכאון, ההפרעה הטורדנית-כפייתית,
הסמים, השתייה כמוהו.
כשלא עסקתי בריפוי עצמי הרגשתי שאני לא מסוגל להתמודד עם המצב.
תוסיפי את האלכוהול לתמהיל,
ופתאום הוא נהיה הדבר היחיד במחשבות שלי.
זה משהו כמו, "אה, אני שותה," ופתאום המוח נרגע.
אני חושב שאני צריך להאט את הקצב. הלב שלי אומר, "טמבל."
אנשים רואים אותך ומן הסתם חושבים
שאתה מתנסה בצריכת חומרים זרים לגופך.
אתה מתכוון לתרופות. -כן.
לא. לא אני.
זה נהיה חלק מהזהות שלי.
המחשבה הייתה, "אעשה את זה כדי שאצליח לעבור את היום."
ומה שמוזר זה שצרכתי סמים ממריצים,
השתמשתי בקוקאין ודומיו כדי להירגע.
דיברתי על זה עם אבא שלי. הוא היה אותו דבר.
בואו ממש נעצבן את הצלם עכשיו. "לא."
הוא צריך חומרים ממריצים כדי להתמקד ולהירגע.
"השפתון שלי במקום?"
אני חושב שנוצרה בינינו
הבנה עמוקה יותר זה של זה,
כשהוא החליט להפסיק לשתות.
זה קרה בערך בתקופה שהבנתי לראשונה שיש לי בעיה.
אז זה חיבר בינינו.
רציתי שתהיה לי אפשרות להכיר אותו יותר,
כי לא הבנתי באמת מה עובר עליו.
כשהוא קיבל את האבחנה שהוא חולה פרקינסון...
דאגתי לו.
אבל הייתי מבולבל.
הוא הרגיש שהיכולת שלו לעשות את הדברים שהוא אוהב לעשות,
שזה לבדר ולהופיע, הולכת ודועכת.
מה שראיתי אצל אבא שלי זה המון-המון תסכול.
הוא התרחק בהדרגה.
אני עדיין שתיתי באותה תקופה.
הרגשתי שאני לא עומד בזה, נהייתי מתוסכל
כי לא ידעתי איך אוכל לעזור לאבא שלי.
דיברתי איתו כמעט כל יום, אם לא כל יום,
בתקופה האחרונה של חייו.
השחקן רובין ויליאמס מת בגיל 63
כתוצאה מהתאבדות.
רובין ויליאמס מת בחוף המערבי. הוא היה בן 63 במותו.
חשבתי על רובין ויליאמס.
זה פשוט מזעזע ומחריד.
- רובין ויליאמס מת בגיל 63 -
הייתי בהלם.
מותו חולל אירוע כלל-עולמי.
התאבלתי בפומבי.
- רובין ויליאמס -
לא ידעתי איך להתאבל בפרטיות.
לא היו לי הכלים להיות בשקט עם עצמי
ולחוות את כל זה.
אבל מה הכדור עשה?
ניקב את השריון שלו ופצע אותו.
אז הוא לא מת? -הוא לא מת.
אבל בגלל זה טום קאט ואדווארק אל מכניסים אותו.
יש דברים שרציתי לומר לו
ודברים שרציתי ללבן איתו.
הספקתי לעשות חלק מזה,
אבל לא ברמה שרציתי.
וכחלק מזה החיים שלי נהיו בלתי נסבלים.
כעסתי, הייתי עצוב
ולא רציתי להרגיש כלום.
ו...
ולכן...
זה רק זרע הרס.
שתיתי יותר מדי.
חיבלתי ביחסים שלי עם בני משפחתי.
התנסיתי בפסיכוזות.
היה לי קשה לקיים...
קשרים נורמליים עם אנשים,
לנהל שיחה נורמלית עם אנשים,
כי הרגשתי שבור ומבודד כל כך.
אצל רבים שמתקשים מאוד להתמודד עם אבל,
התמכרות היא בבירור נטייה מרכזית.
התמכרות היא משבר גדול באמריקה עכשיו...
- קן דקוורת' רופא ראשי, הברית למען חולי נפש -
אבל למדנו לראות אותה כנטייה ביולוגית
ולא ככשל מוסרי.
אז אנחנו כבר לא מכנים אותה הפרעת שימוש לרעה בחומרים ממכרים
אלא הפרעת שימוש בחומרים ממכרים.
זה חשוב מאוד.
יש לך נטייה ביולוגית וההתנהגות שלך משפיעה על זה.
במובן זה היא בדיוק כמו סוכרת
או מחלות אחרות שאין לנו שיפוטיות מוסרית כלפיהן.
כל אדם הוא שונה.
מה שלמדתי להעריך מאוד
זה את הייחודיות של מסע השיקום אצל כל אחד ואחת.
נזקקתי לעזרה.
ואובחנתי כסובל מתסמונת דחק פוסט טראומטית.
זו הייתה קריאת השכמה.
הייתי חייב לשנות את החיים שלי.
הייתי צריך גם להפסיק את הריפוי העצמי
ולחוות דברים באופן שהייתי צריך לחוות אותם ופשוט להרגיש
למרות הכאב המר שייסר אותי.
הייתי חייב למצוא דרך לשתף את החוויה שלי
ולהיות פגיע ו... להחזיר לחברה.
זה הוביל אותי לפעול להגברת המודעות למחלות נפש.
בנו הבכור של רובין ויליאמס, זאק,
הוא חבר בארגון שנקראת "אינספראבל" שתומך בהרחבת הגישה
לטיפול נפשי איכותי בעלות סבירה.
- הדיכאון מתפשט בארה"ב -
קבלו את זאק ויליאמס. המון תודה שבאת אלינו.
צריך לשנות את החשיבה שלנו ולא לראות בזה חולשה
אלא דווקא חוזקה.
התבהר לי היטב שאני חייב להמשך ולהתרכז ב...
מתן שירות כדי שאמשיך להרגיש תחושה של מימוש.
כנראה כי אני לא מסוגל לשבת בשקט.
ידעתי שזאק בשל להיות אבא.
התפעלתי מאוד מהעבודה העצמית שזאק קיבל על עצמו.
רציתי בן זוג שיהיה מעוניין לצמוח ביחד,
להשתנות ביחד מרצון כדי להיות טובים יותר.
- אוליביה ג'ון אשתו של זאק -
ומצאתי את זה בזאק.
אוליביה עזרה מאוד לקדם את הריפוי שלי ואפשרה לי להיפתח.
אני מחויב להישאר פיכח.
ואני ממשיך לטפל בסימפטומים שמתחת לפני השטח,
שהובילו אותי להתנהגות ההתמכרותית.
וזה מסע.
רק בדיעבד אתה מבין את הדברים האלה
ואתה אומר, "וואו, יש כאן עניין בין-דורי."
אני אוהב להיות הורה.
זה הדבר הכי טוב שחוויתי.
האם אני מרגיש שזו הזדמנות לקטוע את המעגל הבין-דורי?
כן. אני חושב שזו הזדמנות ענקית.
לבוא אל הבן שלי צלול וממוקד.
לעמוד לצדו בשעת הצורך.
לפעמים הבן שלי מביט בי, והמבט בעיניו
אומר, "נו, אז מה החלטת?"
היי, זאק, זה...
לא יודע.
אבל אולי בדרך,
תחזיק ביד שלי, תספר כמה בדיחות ותיהנה.
היי, איך מגיעים למוזיאון ה"מט"?
כסף.
כן. בוא, חמוד.
אתה לא מפחד, נכון?
לא. על הזין.
כל אחד סובל מכאב כלשהו.
אתה יכול לחשוב שאתה האדם הכי מצליח ומאושר בעולם.
זה לא אומר שהחיים שלך תקינים.
האם היה רגע אחד
או שורה של חוויות או מפגשים או התרחשויות,
שאילץ אותך לומר, "אני צריך עזרה.
אולי אני שותה יותר מדי, או עושה משהו אחר יותר מדי"?
הייתה תקרית מסוימת?
לא. רק כשכמה אנשים שקרובים אליי
התחילו לומר, "אולי זו לא התנהגות נורמלית.
אולי כדאי שתבדוק את זה."
או "אולי כדאי שתבקש עזרה."
ברגע הראשון הייתי כזה...
"אני לא צריך עזרה." -ברור שלא.
במבט לאחור, הכול עניין של תזמון.
לראות סוף שנות ה-20 שלי הכול נהיה קדחתני מאוד בחיי.
כן. -עד כדי כך שהייתי מותש.
נסעתי בלי סוף,
כי מנקודת המבט של המשפחה,
הייתי האדם למקרה של, "אנחנו צרכים מישהו שייסע לשם.
נפאל.
הארי, אתה תיסע."
הייתי זה שהסכים לכל דבר. תמיד הייתי זה שאמר כן.
אבל כל ה"כן וכן וכן, כמובן, כן," שחק אותי.
וכאילו מישהו פתח את המכסה,
כל הרגשות שהדחקתי כל כך הרבה שנים,
צפו ועלו על פני השטח.
הלכתי לרופאים, הלכתי לפסיכולוגים,
הלכתי למטפלים אלטרנטיביים. הלכתי לכל מיני אנשים.
אבל זה היה בזכות ההיכרות והקשר עם מייגן.
באמת? -ידעתי שאם לא אקבל את הטיפול
וארפא את עצמי, אפסיד את האישה הזאת,
שיכולתי לראות את עצמי חי איתה כל החיים.
יש הרבה דברים שצריך ללמוד בתחילתו של קשר חדש.
היא הייתה בהלם כשנחשפה למאחורי הקלעים
של המוסד, של משפחת המלוכה הבריטית.
כשהיא אמרה, "אני חושבת כשכדאי שתיפגש עם מישהו,"
זה היה במענה לוויכוח שפרץ בינינו.
ובוויכוח הזה,
בלא יודעין, חזרתי והייתי הארי בן ה-12.
ברגע שהתחלתי בטיפול, כנראה במהלך הפגישה השנייה,
המטפלת הסתובבה אליי ואמרה,
"נשמע כאילו חזרת להיות הארי בן ה-12."
חשתי בושה וצורך להתגונן.
"איך את מעזה? את קוראת לי ילד?"
והיא אמרה, "לא, אני לא קוראת לך ילד.
אני מבטאת סימפתיה ואמפתיה כלפיך
בגלל מה שקרה לך כשהיית ילד.
מעולם לא עיבדת את זה, לא הורשית לדבר על זה,
ועכשיו זה פתאום עולה בצורות שונות כהשלכה.
זו הייתה תחילתו של מסע למידה שלי.
נעשיתי מודע לכך שחייתי בבועה,
בתוך המשפחה הזאת, בתוך המוסד הזה.
הייתי כמעט לכוד בתהליך חשיבה או בדפוס חשיבה.
רק שמונה ימים אחרי שהקשר שלנו נודע לציבור,
אמרו שהחברה של הארי הגיעה כמעט היישר מקומפטון.
- היישר מקומפטון -
ושהדנ"א האקזוטי שלה יסמיך את הדם המלכותי.
- צאצאי מייגן יזהמו את משפחת המלוכה -
עקבו אחרינו, צילמו אותנו, רדפו, הטרידו.
התקתוק של מצלמות והפלאשים מרתיחים לי את הדם.
זה מכעיס אותי. מחזיר אותי למה שקרה לאמי
ולמה שחוויתי כילד.
זה מספיק.
אבל זה הגיע לעומק חדש לגמרי
כשלתקשורת המסורתית נוספו הרשתות החברתיות.
- אני שונא את מייגן מרקל! -
הרגשתי חסר אונים לגמרי.
- #מייגן מרקל משקרת -
חשבתי שהמשפחה שלי תעזור.
אבל כל שאלה, בקשה, אזהרה, מה שלא יהיה,
נענו בשתיקה מוחלטת או בהזנחה גמורה.
במשך ארבע חיפשנו דרך שזה יצליח.
עשינו כל מה שיכולנו לעשות
כדי להישאר שם ולהמשיך למלא את התפקיד ולעשות את העבודה.
אבל מייגן נאבקה.
אנשים ראו את התמונה שלנו מחזיקים ידיים בחוזקה
כשנכנסנו ל"אלברט הול" בלונדון לאירוע צדקה.
היא הייתה בחודש השישי להריונה.
מה שאנשים אולי לא הבינו זה שקודם לכן באותו ערב
מייגן החליטה לשתף אותי
במחשבות האובדניות
ובפרטים הטכניים של איך היא מתכוונת לשים קץ לחייה.
הדבר שהפחיד אותה יותר מכול היה צלילות המחשבה שלה.
זה לא אבד לה.
היא לא הייתה משוגעת.
היא לא צרכה כדורים או אלכוהול.
היא הייתה פיכחת לחלוטין. היא הייתה שפויה לגמרי.
ובכל זאת, בדממת הלילה
היא התעוררה מהמחשבות האלה.
מה שעצר בעדה מלממש את זה
היה חוסר הצדק כלפיי.
אחרי כל מה שקרה לאימא שלי,
להעמיד אותי עכשיו במצב שאני מאבד עוד אישה בחיי,
עם תינוק ברחמה, התינוק שלנו.
אני קצת מתבייש בדרך שהתמודדתי עם זה.
וכמובן, בגלל המערכת שבתוכה התנהלנו,
והאחריות והחובות שלנו,
הספקנו להתחבק חיבוק קצר...
ואז היינו צריכים להחליף בגדים,
להיכנס למכונית בשיירה עם ליווי משטרתי,
ולנסוע ל"רויאל אלברט הול" לאירוע צדקה.
ואז לצאת מהמכונית ישר לקיר של מצלמות ולהעמיד פנים שהכול בסדר.
לא הייתה אפשרות לומר, "יודעת מה?
הערב לא נלך."
כי תארי לעצמך אילו סיפורים היו רצים סביב זה.
כשאשתי ואני ישבנו בכיסאות האלה ולפתנו זה את ידו של זה,
ברגע שכבו האורות, מייגן פרצה בבכי.
ריחמתי עליה, אבל גם כעסתי מאוד על עצמי
על שנקלענו למצב הזה.
התביישתי בכך שזה הגיע לידי כך והתביישתי לפנות למשפחה שלי.
כי אם לומר לך בכנות,
ואני מניח שרבים בגילי יוכלו להזדהות עם זה,
ידעתי שלא אקבל מהמשפחה שלי את מה שאני צריך.
ואז נולד לי בן,
שאני מעדיף הרבה יותר להתמקד בו,
ולא שבכל פעם שאסתכל בעיניו,
אתהה אם גורלה של אשתי יהיה כמו גורלה של אמי
ואני אצטרך לגדל אותו לבדי.
זו הייתה אחת הסיבות העיקריות לעזיבתנו.
הרגשנו לכודים, הרגשנו ששולטים בנו באמצעות פחד,
גם התקשורת וגם המערכת עצמה,
שמעולם לא עודדה לדבר על טראומות מהסוג הזה.
אבל בטוח שלעולם לא אתן שוב שישתיקו אותי.
בשנה השנייה בתיכון הרגשתי ממש אבודה.
אני מרגישה משהו שאני לא יודעת מהו בדיוק,
אבל אולי אני יודעת מהו,
אבל האם זה באמת קורה
ואיך אעלה את זה מול הסובבים אותי?
- קריסטל -
הרגע שקלטתי שאולי אני כן בדיכאון,
היה בשנה הראשונה ללימודים במכללה.
שמחתי מאוד לשחק בנבחרת הטניס,
אבל אני חושבת שהייתה לי תפיסה שגויה לגבי מה שמצפה לי במכללה.
הריחוק מהבית לראשונה בחיי היה שינוי גדול.
גררתי את עצמי ברחבי הקמפוס,
התקשיתי למצוא את האנרגיה לצאת מהחדר שלי.
המעבר למכללה שינה את האופן שבו ניווטתי את הדיכאון,
כי את כל הזמן בחברת בני אדם,
כך שיש הרבה מידור.
למשל, עכשיו זה לא הזמן להתמוטטות עצבים.
עשי את זה בין 12:00 ל-13:00 ואז תלכי לשיעור
ואחר כך אולי ב-20:00
תוכלי לעבור עוד התמוטטות כשהשותפות לדירה לא נמצאות.
היה לי בלגן שלם בראש ולא הצלחתי להתרכז בכלום.
אני לא זוכרת מתי הרגשתי אושר אמיתי.
אני מרגישה המון כאב שלא נפסק.
לפעמים אני תוהה, האם אני בעצמי מעצימה את הבעיות שלי?
האם פשוט אין לי כושר התאוששות?
שלושה רבעים מכל הבעיות הנפשיות מופיעים לפני גיל 25.
בשנים האלה אתה מנסה להבין מי אתה.
וכשנוחת עליך אתגר נוסף,
מחלה שאתה צריך להוסיף לזהות שלך,
זה אחד האתגרים הקשים ביותר שאנשים מתמודדים איתם.
"האם זה מי שאני? האם זה חלק ממי שאני?
האם אוכל ללמוד לחיות עם זה?
האם זה יחזור פעם?"
בין המכללות והאוניברסיטאות השונות יש הבדלים עצומים.
אין מערכת מתואמת לבריאות הנפש.
יכול להיות קשה מאוד למצוא עזרה מקצועית.
כשנזקקתי לעזרה ביקשתי הקלות בלימודים.
זה היה מתסכל כי הרגשתי
שאני צריכה איכשהו להוכיח שאני בדיכאון.
ואני לא יודעת איך עושים את זה.
היו המון מבחני אמצע סמסטר
והמון לחץ בגלל הטניס.
אז אחרי שחזרתי מאליפות המדינה עם הקבוצה שלי,
אני חושבת שעברתי התמוטטות.
אז נסעתי הביתה.
הוריי הם מהגרים מטייוואן.
גדלנו על ברכי התפיסה
שאם את יודעת להתמודד עם הבעיות שלך בעצמך, זה מחשל אותך.
במשפחה שלי מעולם לא דיברו על בריאות הנפש.
לכן כדור ראשון לאמריקנים אסיאתים,
הייתי צריכה ליזום את השיח הזה בעצמי.
וזה לא הלך ככה:
"התחלת לשאול שאלות על דברים וזה בסדר."
או "גם אני הרגשתי ככה פעם," או "בואי נדבר על זה."
זה היה דומה יותר לפאניקה.
יותר פאניקה משהייתי רוצה.
הרגשתי שאני לא מסוגלת להתמודד עם המצב,
להשלים עם זה שהבת שלי בדיכאון.
חששתי שברגע שאודה בכך שהיא חולה...
- פיונה ז'ואן אמה של קריסטל -
היא תישאר חולה לתמיד.
לכן לא מיהרתי לקחת אותה לרופא.
חששתי שזה ייהפך לבעיה ארוכת טווח.
אחותה אמרה שהיא צריכה ללכת לרופא.
כך בסופו של דבר הסכמתי להתמודד עם הבעיה.
אימא ואני
ניהלנו את אותן שיחות פעם אחר פעם.
לכן קשה להתקדם ביצירת הקשר שלנו
כשאנחנו עדיין מדשדשות בעובדה שמותר לאימא
לבטא את דאגתה בבכי וכו'.
אבל אמרת לה שכשאת עושה את זה...
- סלין ז'ואן, אחות של קריסטל -
אני מרגישה שעכשיו אני צריכה לטפל בך,
אבל אני מנסה להיפתח כדי שתוכלי להבין ולטפל בי.
אמרת לה את זה? -אני חושבת שכן. כמה פעמים.
מה היא אמרה? -"אוי, אני נורא מצטערת."
ואז פשוט... לא יודעת, זה פשוט לא...
אימא ואני מדברות על זה שהיא אמורה להיות האימא, נכון?
היא אמורה לתמוך בנו,
לכן מבחינתה, להפגין חולשה זה... היא חושבת, "אוי, לא.
היסודות מתערערים.
איך הילדים שלי
יוכלו להישען עליי אם אני לא מסוגלת לתמוך בהם ולהיות חזקה."
ומשום מה, בתרבויות האסיאתיות, "חזק" פירושו לא להראות רגשות.
הרגשתי כאילו אני מנסה להדריך את אימא שלי במשהו
כשנזקקתי לעזרה.
אני עדיין צריכה ללמוד להתמודד עם זה.
במיוחד ברגעים שאני לא יודעת איך לתקשר איתך.
או כשאת לא רוצה לדבר על זה.
או כשאת אומרת שאת בסדר, ואני מרגישה שאת לא בסדר.
בדרך כלל אנחנו רק מתחבקות ובוכות. ואז...
בסדר. אבל הבעיה עדיין קיימת.
אבל אני חושבת...
כל פעם שאת מדברת איתה, את רוצה לפתור את הבעיה.
את רוצה לוודא שהיא מאושרת.
אבל זה לא עובד ככה.
כשמיי-מיי פונה לעזרתנו, היא רק רוצה לאוורר דברים.
רק לפרוק, לשתף את הרגשות שלה.
ואנחנו רק צריכות להיות איתה. "טוב, כן.
אנחנו כאן איתך. מה את צריכה?"
את לא יכולה לעשות כלום. -כן.
זה כל מה שאת יכולה לעשות.
זה התפקיד היחיד שלך.
טוב. -רק להיות איתי. את לא הפסיכולוגית שלי.
אני לא אגיע לתובנות איתך, את מבינה אותי?
את מזכירה לי שגם לי היו מאבקים דומים.
את חושבת שאנחנו דומות?
אני לא יודעת.
לא סיפרת לי את הסיפור שלך.
אבל אולי. לפעמים אנחנו די דומות.
אנשים סביבי נהגו לומר שאני חושבת יותר מדי.
"את חושבת יותר מדי."
"יש לך הכול. למה את חושבת..."
אבל את עדיין מרגישה ריקנות בתוכך.
זה...
היו המון מתחים בחיים, במיוחד כמהגרת.
לפעמים סתם פרצתי בבכי במכונית.
לא שהרגשתי עצובה בגלל משהו. הרגשתי חסרת אונים.
לא סיפרתי לבנות שלי.
אני מרגישה שזה לא הוגן כלפיה.
אני זו שהבאתי אותן לכאן.
הייתי צריכה לסדר הכול בשבילן.
הייתי צריכה לתת לה חיים טובים.
סליחה, אני לא יודעת איך אומרים.
רק רגע...
אני מרגישה שאני לא אימא שיכולה לעזור.
אני מנסה לעזור ולא מצליחה.
אני באמת לא יכולה לעזור לה.
יש לי רגשות אשמה.
אני לא רוצה שתחשבו שלא אכפת לי מכן.
אבל לא הייתי קשובה מספיק למה שעבר עליכן.
אולי אנחנו לא משיגות התקדמות אחרי כל שיחה.
את מבינה את כוונתי? לפחות...
אנחנו כל הזמן מנסות, וכיוון שאנחנו מנסות...
אנחנו לומדות דברים חדשים.
את מבינה את כוונתי?
ברור לי שהיא חזקה הרבה יותר ממני.
קריסטל עודדה גם אותי ללכת לטיפול.
מאז שחזרתי הביתה, היו לנו המון שיחות.
זה בהחלט קירב בינינו, הניסיון להבין את זה ביחד.
יש לי חברים, יש לי הפסיכולוג שלי, יש לי הכלב שלי.
כשמדברים על הדיכאון, קל יותר להתמודד איתו.
אני לוקחת סמסטר אחד חופשה.
ויש עוד דברים שאני עובדת עליהם בטיפול עכשיו.
אין דרך אחת נכונה לעבד משהו.
זה פשוט יהיה חלק מהסיפור שלך.
זהו. אגרוף קדמי. בדיוק. קדימה.
- ג'יני -
ככה. יופי. תעבדי. תעבדי.
אני עובדת כבר כמעט עשר שנים כדי להגיע לאולימפיאדה.
תעבדי.
כולם מצפים שאזכה בזהב.
קדימה. קצרי. בדיוק. זמן.
כל הכבוד.
אבל אני נאבקת בתסמונת טורדנית-כפייתית.
בהתחלה לא רציתי עזרה, כי לא חשבתי שאני צריכה עזרה.
ואז עברתי משבר נפשי גדול מאוד
והבנתי שאני זקוקה לעזרה מקצועית יותר.
הייתי תקועה במעגל קסמים של...
לרחוץ פנים, לשטוף ידיים, להוציא את הזבל,
וזה, וזה, וזה, בלי הפסקה.
תחושת ההתנקות לא משתנה.
לא יכולתי להפסיק, עד שמרוב תסכול
חבטתי בכיור או בקיר לידי.
פסעתי הלוך וחזור. השרירים שלי מתוחים.
והתנשמתי בכבדות.
במשך שלושה ימים ישנתי אולי שעתיים.
את מתחילה להזות. לא יכולה לחשוב בצלילות.
עברו בי מחשבות כמו, "בחיי, יהיה קל יותר פשוט לא לחיות ככה.
ואיך לא לחיות ככה? לא להתקיים."
מאוחר יותר באותו לילה נפלתי לרצפה, לקחתי את הטלפון
והתקשרתי למאמן שלי.
פתחתי את הדלת,
ראיתי מלא חומרי ניקוי מפוזרים בכל מקום.
היא ישבה רועדת על רצפת החדר שלה.
- קיי קורומה, עוזר מאמן אגרוף -
שאלתי, "מה קורה כאן?"
ואמרתי, "די, ג'ין, תפסיקי לשחק."
היא אמרה, "לא. זה רציני.
אני לא יכולה יותר. לא רוצה לעשות את זה יותר.
אני חושבת שזה הסוף בשבילי."
אמרתי לה, "ג'יני, נשמע לי כאילו את מדברת על התאבדות."
הייתי צריך להחזיק אותה.
אמרתי לה, "ג'יני, בחייך. אני כאן.
אנחנו לא נעשה את זה. אני לא יכול לראות אותך הורגת את עצמך."
ואמרתי לה, "אנחנו לא הולכים למות.
כי אם תנסי לפגוע בעצמך, אני אפריע לך."
איך ידעת איך לטפל בזה? היית רק...
פעלת לפי האינסטינקטים שלך, או ש...
היא מנסה לגרום לי שאבכה, רוס.
היא מנסה לגרום לי שאבכה. אני לא אבכה.
הלילה ההוא נגע עמוק בלבי.
כי מה שקרה, ואני מצטער לומר את זה, גרם לי לחשוב על המוות.
הכרתי הרבה אנשים שהתאבדו...
רק בגלל מה שאמרתי? -כן.
אני זוכרת, כי אמרתי שאני לא רוצה לחיות ככה יותר.
כן, ואני אמרתי, לא.
כשאני שומע את המילים האלה... היו לי חברים שמתו ככה.
היו לי חברים שהתאבדו.
אני מכיר אנשים שחברים שלהם התאבדו.
ולכן אמרתי, "אוי, לא, זה רציני עכשיו."
אני לא יכול להתקשר לאף אחד. אני חייב להיות שם.
זה הדבר הראשון, פשוט להגיע לשם
ושתדעי שאני שם. כאילו,
"אם את סובלת, נסבול ביחד."
באותו רגע ידעתי שהאגרוף כבר לא מעניין.
החיים שלך קודמים לכול.
לא אכפת לי מאליפויות עולם.
לא אכפת לי מכלום, לא ממדליות זהב.
נביא אותך הביתה כמה שיותר מהר, נכניס אותך לטיפול.
ואני אוהב אותך משום שפנית אליי
וביקשת עזרה ואמרת, "המאמן קיי, אני ממש זקוקה לך עכשיו."
אח שלי. -בהחלט.
קדימה. תתחילי. -זמן לעבודה.
חלק מהבעיות הנפשיות הן זמניות.
חלק באות והולכות.
באחרות אפשר לשלוט בתסמינים אבל לא לרפא אותן.
אחת השאלות הגדולות בנוגע לבעיות נפשיות
היא "באיזו מידה אפשר לחיות איתן?"
יש אנשים שפורחים איתן.
יש אנשים שפורחים בזכותן.
זו תופעה אינדיבידואלית מאוד.
כל אדם הוא שונה.
המון אנשים סובלים.
והתוצאות הכי טובות מתקבלות אם משלבים את המיטב של מדע הרפואה
עם מסגרת שיקומית.
החלק של יצירת חיים, המסע בדרך להחלמה.
היי. מה שלומך?
טוב.
טוב, אז... -תניחי את זה כאן.
קחי. תפעילי את הקסם שלך.
למה אי אפשר להניח את זה כאן?
אוי, אלוהים. ניקיתי כאן לפני שהגעת.
בפירוש ניקיתי. הרגע גמרתי לנקות. -בסדר.
אני יודעת. אבל זה חשוב לי.
הדרך היחידה להישאר חברה של ג'יני,
היא אם אני יכולה לומר לה מה אני חושבת ברגע שאני חושבת את זה.
יש בינינו חברות כזאת.
לא הייתי יכולה לדבר עם אף אחד אחר כמו שאני מדברת עם ג'יני.
- מיקיילה מאייר חברה ומתאגרפת -
אבל זה מה שמאפשר לחברות שלנו להתקיים.
כי אם הייתי מחזיקה הכול בפנים, והייתי חושבת משהו,
ומרגישה שאני לא יכולה לומר לה,
לא הייתי מסוגלת.
אז את מודאגת בגלל העגלה
אבל לא בגלל חומרי ההדברה שעל המלפפון?
לא, הייתי שוטפת אותו,
אבל לא היה צורך בסבון כי הוא היה בשקית ניילון.
אני החברה הכי טובה שלה. אני עומדת בזה.
אנחנו יכולות לריב ולצרוח והכול יהיה בסדר.
כזה הוא הקשר בינינו.
אנחנו נשמות תאומות ונמצא פתרון.
את יכולה לקנות אבוקדו בשל? לעזאזל.
לא, זה היה הכי בשל שמצאתי.
לא מצאת עוד כמה אבוקדו?
מה זה אומר? -מה זה אומר?
מה זה אומר?
- מוקדם יותר... -
פאק. סליחה.
אוי, אלוהים.
אני צריכה לקנות את אלה אבל לא אוכל אותם.
זרקת אותם למרות שלא אוכלים את הקליפה?
תניחי לזה.
לא אוכלים את הקליפה של אבוקדו.
אני יודעת. שתקי.
קצוץ דק? -יש שיטה.
אחרי האולימפיאדה המצב ישתנה.
לא תהיה לה היציבות שההכנות לאולימפיאדה נתנו לה.
אני דואגת לה.
הדבר היחיד שהחמיר שוב
הוא, למשל, שליפת טישו או כפפות.
זה נהיה ממש גרוע.
היא תצטרך לשלם שכר דירה, לקנות אוכל,
לשלם בעצמה על ביטוח הבריאות שלה.
היא הוציאה 300 דולר בשבוע במכולת על מצרכים.
זה 1,200 דולר בחודש.
כל החשבונות שלך ירקיעו שחקים.
אני יודעת. חשבתי על זה. תודה על התזכורת.
ולא תוכלי לגור איתי כאן.
בסדר. -את יודעת שתוכלי.
כן.
ההתמוטטות שלה הייתה רגע חיובי,
כי כל אחד צריך רגע כזה
שבו הוא מודה, "אני לא יכול לעשות את זה לבד. אני צריך עזרה."
ברור לי שהיא לא תיפטר מההפרעה הטורדנית בן לילה,
אבל בואו נחזיר אותה למצב שאפשר לשלוט בה.
- בית משפחתה של ג'יני -
היא נלחמת בזה מגיל 12. אולי אפילו מוקדם יותר.
גיל שמונה או תשע.
- בוב פוקס אבא של ג'יני -
הצורך להתקלח במשך חצי שעה.
כשאתה אומר לילדה בת שמונה,
"צאי מהמקלחת. לכי לישון."
והיא לא הייתה מסוגלת.
כנראה הייתי אבא נוראי
כי הייתי הולך וסוגר לה את המים כדי לאלץ אותה לצאת.
וזה לא עזר, כידוע. -כן, זה לא ממש הצליח, אבל...
זה גרם בעיות נוספות.
את לא רוצה שהחיים של הילדים שלך יהיו פחות ממושלמים, נכון?
אבל הם לא מושלמים.
רחוק מזה.
זה חדר האמבטיה של ג'יני.
- פג פוקס אימא של ג'יני -
את וילון האמבטיה היא מורידה לפחות פעם בשבוע.
מוציאה את כל הטבעות
ורוצה שאשטוף אותן במדיח הכלים.
זה אחד הפחים שלה, מלא מצרכים מ"וולמארט".
הנה עוד אחד גדול.
עוד שני פחים מלאים חפצים.
אני חושבת שככל שהיא השתפרה באגרוף,
כך גבר הלחץ עליה
להישאר מספר אחת וכל זה, וזה בהחלט מחמיר את המצב.
צחצוח שיניים יכול להימשך חצי שעה,
לפעמים יותר, תלוי בהרגשה שלי באותו יום
או סתם ברמת החרדה.
כשאני מוציאה דברים מאריזה,
אם נדמה לי שמשהו לא תקין, זה אומר שהם מזוהמים.
בדומה לבעיות נפשיות,
שילוב של גורמים תורם
להתפתחות הפרעה טורדנית-כפייתית,
ובהם גורמים ביולוגיים, סביבתיים ופסיכולוגיים.
חלק מהסובלים מההפרעה...
- ד"ר אנג'לה סמית' המטפלת של ג'יני -
מחפשים את התחושה של "בדיוק ככה".
ג'יני הייתה מבצעת טקס כלשהו כדי לקבל את התחושה שהיא אוהבת.
לפעמים היא מקבלת את התחושה שהיא רוצה
וזה נתפס כחיזוק, וכך המעגל ממשיך להתגלגל.
פאק.
שתי מברשות השניים נראות לי מזוהמות
והן האחרונות שנשארו לי.
אז מה שאעשה עכשיו,
כי אין לי עוד התחייבויות היום,
זה פשוט ללכת לחנות ולקנות עוד מברשות שיניים.
אנחנו מנסים לקטוע את המעגל.
אולי נצא ונלכלך את הידיים שלך?
טוב. -בסדר.
את נראית כל כך טוב.
אז מה נעשה כדי ללכלך לך את הידיים?
תמיד אפשר להתחיל בזבל.
הטיפול ההתנהגותי האפקטיבי ביותר
נקרא "חשיפה ומניעת תגובה",
ובו לא נמנעים אלא דווקא ניגשים
לדברים שמעוררים את התחושות הלא נוחות.
טוב. -מה המטרה שלך כאן?
ללכלך אותן כמה שיותר.
למה אנחנו עושות את זה?
כדאי שאוכל להרגיש בנוח כשאני מרגישה מלוכלכת,
ולא...
ולא לחוש דחף לרוץ מיד לשטוף אותן.
את מרגישה מלוכלכת? -כן.
בסדר.
מה אנחנו עושות בהן? -בסדר.
בסדר. -כן.
אנחנו רוצות להגיע למצב שלא יהיה קל כל כך פשוט לשטוף את הלכלוך.
כן. את רוצה שאעשה את הפרצוף?
אני... -אני יודעת שאת מסתכלת על הפנים שלי.
הטיפול בחשיפה נורא קשה.
זה קשה לי פי עשרה
מעשרה סיבובי אגרוף עם יריב האימונים שלי.
טוב, אני אעשה ככה.
טוב.
אני קצת... -כן.
אהיה מחויבת לזה.
מרכיב חשוב מאוד בטיפול בחשיפה הוא שיתוף פעולה.
בסדר. -יעדי הטיפול
נקבעים ע"י המטופל.
הקלינאי נותן לו להוביל.
לא כל כך קל להיפטר מזה. -כן.
המטופלים שלי עושים דברים קשים מאוד
שגורמים למצוקה רגשית משמעותית.
במה עוד תוכלי לגעת? -אני מניחה שאגע בזבל הזה.
תרימי את זה. -טוב.
את הדבר הזה. -בסדר.
הם אכלו דונאטס. -כן.
אני רוצה שהם ילמדו שהמצוקה הרגשית הזאת לא תגרום להם נזק.
יופי, ג'יני. נשמי.
זה בסדר להרגיש לא טוב באופן הזה.
טוב.
יש סביבה קבוצת תמיכה טובה.
כן. היא לא יכולה לתפקד בלי קבוצת התמיכה.
יש לך חברים טובים כי את חברה טובה.
לא ראיתי חברה נאמנה כמוך. את נאמנה כל כך לחברים שלך.
תודה, אימא. -אבל שוב,
משום שהיית כנה.
נכון. -זה מה שאמרתי לרוס.
היא פשוט יצאה ואמרה, "טוב, הנה זה.
אולי תחשבו שזה מוזר. יש לי הפרעה טורדנית-כפייתית. כזאת אני."
והם אמרו, "בסדר."
מיקיילה לא ידעה איך להתמודד עם זה הכי הרבה זמן.
היא... -מי?
היא החמירה את החרדה שלי. מיקיילה.
היא אמרה, "תפסיקי. את חייבת להפסיק."
ואני אמרתי, "מיקיילה, את לא עוזרת."
והיא, "מה?" היא לא ידעה איך לעזור.
היא עדיין לומדת.
היא עדיין לומדת. -גם אני לא ידעתי.
את עזרת לי, כי אני אמרתי, "ג'יני..."
אם היא עשתה משהו ואמרתי, "ג'יני, די."
היא ענתה, "אימא, זה רק מחמיר את המצב. אצטרך להתחיל מחדש."
אז למדתי להניח לה.
אני צריכה להניח לה. -זה קשה.
למרות שזה מטריף אותי כי היא משתמשת בהמון מים וסבון.
אני צריכה לתפוס מרחק.
כי אם אגיד משהו, זה רק יחמיר את המצב.
ואם המצב שלה יחמיר, גם המצב שלי יחמיר.
כן, בעיקרון אנחנו רק... כן.
צריך ללמד לא רק את האדם שמתמודד,
אלא גם את הסובבים אותו, איך לעזור.
אבל אני אוהבת אתכם.
אני מרגישה אשמה כל כך בגלל הכול.
אני לא רוצה שהיא תרגישה אשמה. זה מה שכואב לי.
אני יודעת, אבל אני כן מרגישה.
אני רק... -אשמה על מה?
על מה שאתם נאלצים לעבור בגללי.
על זה שכולכם חרדתיים בגלל החרדה שלי. על הכול.
אנחנו האנשים הכי בני מזל בעולם.
ללא יוצא מן הכלל.
היא הייתה ילדה קלה? לא.
הכי בני מזל בעולם. -היא הייתה ילדה קשה? כן.
תודה, אבא.
בגלל ההפרעה הטורדנית-כפייתית, החיים שלה
קשים פי עשרה.
אבל יש לה מטרה.
והיא תזכה במדליית זהב.
יופי. שמאלית טובה.
אף פעם אל תתביישי בעצמך בגלל המאבקים שלך.
כי כולנו נאבקים במשהו.
אף אחד לא מושלם, חוץ ממני.
אני צוחקת.
תרגום כתוביות: גלית אקסלרד