Kun ihmiset puhuvat mielenterveysongelmistaan,
yksi asia pätee moniin.
Hyvin monet kokevat,
että heidän on ensin myönnettävä jonkin olevan hullusti -
ja pyydettävä sitten apua.
Kaikki ovat erilaisia, mutta olen itse oppinut,
että vika ei ole itsessä vaan tapahtuneessa.
Se on hyvin tärkeä asia,
koska tämä ei ole häpeällistä.
Itse asiassa voin hyödyntää omaa kokemustani -
tukeakseni tai auttaakseni muita,
joilla on samanlaisia ongelmia ja traumoja.
Koen itse elämäni paremmaksi, jos voin auttaa muita jollain tavalla.
Se on tavallaan ollut elämäni ja urani tarkoitus.
Koin vilpitöntä halua tehdä jotain,
sillä kokemukset tyttöjeni kanssa herättivät minut.
Toin tytöt ensimmäistä kertaa koulustani Etelä-Afrikasta -
yliopistoon Yhdysvaltoihin.
Kun ensimmäinen tyttö aloitti vuotensa Ivy League -yliopistossa,
hän koki olevansa yksinäinen ja eristyksissä.
Ajattelin voivani hoitaa asian puhumalla -
ja viettämällä aikaa hänen kanssaan. Sitten sain soiton,
että hän oli yrittänyt tappaa itsensä.
Niin kävi muillekin tytöille.
Heitä oli monta.
Mietin, mistä oikein on kysymys.
Totuus on, Harry,
että olen viettänyt monta yötä psykiatrisella osastolla.
Aloin silloin ymmärtää,
että meiltä jää jotain tekemättä ja huomaamatta.
On jotain…
En edes ymmärtänyt aluksi, mitä masennus tarkoitti.
Tiedäthän,
olen tehnyt masennuksesta monia ohjelmia…
Koska tämä masennusjakso alkoi?
Viime heinäkuussa. -Olen tuntenut ahdistusta koko ikäni.
Kuulen äänen. Mitä se tarkoittaa?
Minua käytettiin seksuaalisesti hyväksi, kun olin viisivuotias.
Halusin tuoda ääneni keskusteluun mielenterveysongelmista.
Minulla on kaksisuuntainen mielialahäiriö. -Alkoholismi tuhosi perheeni.
Koen, etten selviä elämästä.
Itke vain. Se on tavallista.
Aluksi en kuitenkaan ymmärtänyt asian vakavuutta.
Kuuluisana päivänä, jona lahjoitimme autot,
minulle eivät olleet tärkeitä itse autot -
vaan niiden antaminen ihmisille, jotka tarvitsivat niitä.
Avatkaa laatikkonne. Yksi, kaksi, kolme!
Saat auton!
Samoin sinä! Kaikki saavat auton!
Ihmiset tulivat, koska auto oli tärkeää -
työn säilyttämisen takia -
tai tarjosi mahdollisuuden -
hakea lapset koulusta.
Auto oli perustavanlaatuinen tarve.
Alex oli yksi heistä.
Hän oli koditon tyttö,
joka kaikista elämän karikoista -
ja perheongelmista huolimatta teki jotain vaikuttavaa.
Hän valmistui koulusta.
OPRAH JA ALEX
Tunsin olevani unessa.
Se oli kuin tuhkimotarina.
Olin päässyt kadulta kaiken tämän keskelle.
Isäni oli vankilassa suurimman osan lapsuudestani.
Hän hakkasi äitiäni, ja kotonamme oli lähes aina kaoottista.
Riitoja ja fyysistä väkivaltaa.
Olen ylpeä sinusta.
Olet kokenut helvetin,
ja uskon, että te kaikki tarvitsette jonkun,
joka uskoo teihin, ja minä uskon.
Minä uskon.
Uskon sinuun.
Näin Alexissa itseni.
Isoäitini tavan kasvattaa minua.
Hän antoi minulle piiskaa kolmevuotiaasta kuusivuotiaaksi.
Olen aina ajatellut, että selviytyminen -
riippuu yhdestä ihmisestä,
joka sanoo näkevänsä ja ymmärtävänsä.
Minulla he olivat opettajia.
Rva Duncan.
Hän lohdutti ja auttoi minua arvostamaan itseäni.
Haluan antaa muille sen, mitä rva Duncan antoi minulle.
Kiitos, Jumala.
Näin, että Alex tarvitsi rohkaisua,
tukea ja jonkun, joka uskoo häneen -
ja auttaa saamaan yliopistostipendin.
Minun oli todistettava hänelle,
että olisin hänen luottamuksensa arvoinen.
Ikävä kyllä yliopiston alkaessa tietoni olivat 12-vuotiaan tasolla.
Reputin ensimmäisen lukukauden täysin.
Hänellä oli ongelmia yliopisto-opiskelun alkuvaiheessa.
Suosittelin terapeuttia.
Hän sanoi, ettei terapeutti ollut sopiva.
Etsin hänelle toisen terapeutin.
Yliopiston jälkeisinä vuosina -
yritin aina tukea häntä ystävänä ja mentorina.
Aina oli kuitenkin jokin ongelma.
Hän ei onnistunut työssään ja haki uutta,
eikä sekään onnistunut.
Lopulta ajattelin, että eräs työ -
tuntuisi hänelle ympyrän sulkeutumiselta.
Se juontaa juurensa ensitapaamiseemme Covenant Housessa.
Olin hyvin innoissani.
Tämä on Covenant House, 18-21-vuotiaiden kodittomien asuntola.
Asuin täällä 11 kuukautta, kun tulin Hollywoodiin.
Buenas. -Buenas tardes. Cómo está?
Työ asuntolassa,
jossa kuulin nuorten puhuvan omista tarinoistaan,
laukaisi minussa ikäviä reaktioita.
Hän työskenteli Covenant Housessa kuusi kuukautta.
Sitten huomasin hänen romahtavan -
täysin uudella tavalla.
Tarvitsen apua.
Tuntuu, että minun on autettava itseäni,
koska muilla ei ole ratkaisuja.
Kukaan ei tiedä.
Mietin usein, mitä ihmettä se oli.
Silloin tajusin,
että olen ryhtynyt johonkin, mitä en todellakaan ymmärrä.
Se oli pelottavaa.
Istuin siinä ajatellen, että haluan tappaa itseni.
Mutta miksi? En halua kuolla.
En vain pidä elämästäni.
En pidä menneisyydestäni. Pidän nykyisestä elämästäni.
Minua ärsyttää, että menneisyyteni on yhä osa nykyistä minääni.
En voi vaikuttaa siihen itse.
Hän alkoi kertoa -
hakanneensa päätään betoniseinään.
Minä en osannut käsitellä -
tämän nuoren naisen kaikkia ongelmia.
Löysin hänelle paikan Meadows Psychiatric Treatment Centeristä.
Säilytin kaikki päiväkirjat.
Osa niistä on ajalta, jolloin olin yhdeksännellä.
Kirjoitin isäni olevan aina vankilassa syntymäpäivänäni,
koska hän pahoinpitelee äitiäni.
"Koko elämäni on sekavaa."
"Ajattelen kuolemaa. Se pelottaa minua. Viiltelen itseäni."
On hullua,
että mielenterveysongelmani alkoivat aikaisin,
kun olin 13- tai 14-vuotias.
No niin. Alex.
Esittele tänään ensimmäinen osa.
Voi perhana.
Minua jännittää.
Pystyt siihen. -Niin.
Hyvä on.
Ensimmäinen osa.
"Isäni oli alkoholisti, ja hän pahoinpiteli äitiäni."
"Äitini oli myös väkivaltainen ja kidutti minua lapsena."
"Hän käytti fyysistä, emotionaalista ja sanallista väkivaltaa.
En pystynyt itkemään, enkä saanut lupaa itkeä.
On hirveää, että olen kärsinyt traumaperäisestä stressistä koko elämäni.
Tuntui, että olin hävinnyt taistelun.
Tuntui, että seisoin yksin taistelukentällä -
ja odotin kuolemaa mutta mikään ei tappanut minua."
Muistan, kun hän kertoi ensi kerran traumaperäisestä stressihäiriöstä.
En tainnut reagoida siihen mitenkään,
koska ajattelin, että se koskee sotilaita.
En oikeastaan pitänyt sitä todellisena.
Traumaperäisestä stressihäiriöstä puhuttiin alun perin -
sotilaiden oireiluna.
Olemme oppineet 30 vuoden aikana traumatutkimuksessa,
että aivot yhdistävät samanaikaisen näköhavainnon ja äänen.
TOHTORI, TRAUMATUTKIJA
Muodostuu fyysinen yhteys ja muisto.
Aivojen alemmat osat eivät kuitenkaan osaa määritellä aikaa.
Siksi niillä, jotka ovat kokeneet nuorena kehityksellisen trauman,
on monia pieniä maamiinoja aivojen alemmissa osissa.
Jotkut mielikuvia herättävät vihjeet ja erilaiset muistutukset tapahtuneesta -
luovat ahdistusta ja tuntuvat musertavilta,
ja niihin on hyvin vaikea puuttua.
Hoidossa on ongelmallista se,
ettei niihin voi puuttua suoraviivaisesti.
Traumaperäisessä stressissä, ahdistushäiriössä ja skitsofreniassa -
mennään kaksi askelta eteen ja yksi taakse.
Sitten yksi askel eteen ja kaksi taakse.
Siksi perheen ja ystävien on hyvin vaikea auttaa.
Neljä viimeistä kuukautta ovat olleet hyvin rankkoja.
Olen lähdössä täältä pian.
Ulkona odottaa suuri maailma.
Poistan siis apupyörät mutta tiedän, että osaan polkea.
Tiedäthän?
Hei, Alex.
Hei. -Mitkä letit.
Pidän niistä kovasti. -Niinkö?
Kyllä vain. Ne ovat upeat. -Kiitos.
Mitä suunnittelet? Mitä tapahtuu?
Koska pääset sieltä?
Olen täällä vielä noin viikon.
Selvä. Miten pidät huolta itsestäsi?
Mikä on suunnitelma?
Haluan uuden työn.
Millaisen työn?
Erittäin hyvä kysymys.
Minun on keksittävä se.
Sitä on mietittävä, jotta voin hakea töitä.
Minun on… -Se on perusasia.
Niin.
Tiedän.
Kun lähdet sieltä, minne menet asumaan?
Aikaa on pari päivää.
Minne menet, kun lähdet sieltä?
En tiedä.
Sinun on keksittävä, miten pidät huolta itsestäsi.
Enkö muka ole huolehtinut itsestäni koko elämäni ajan? Tiedän sen.
Ymmärrän, että minun on opittava pitämään huolta itsestäni hoitojakson jälkeen.
Minulla oli työ, ennen kuin masennuin.
Olen pitänyt huolta itsestäni.
Osaan pitää huolta itsestäni.
Aloitan nyt vain kaiken alusta.
En puhu menneisyydestä.
Puhun nykyhetkestä. -Tiedän sen.
Pystyin siihen ennen ja pystyn nytkin.
Se vaatii vain hieman aikaa. -Niin, uskon sen.
Siinä se. -Uskon sen.
Niin. -Onnistut kyllä.
Niin onnistunkin.
Kyllä vain.
Hyvä on. Pidä huolta itsestäsi.
Samoin. Hei. -Hei.
Tämä on hyvin vaikeaa, koska joskus tuntuu, ettei hän tajua.
En vain halua hänen pettyvän minuun.
Traumaperäistä stressihäiriötä ei voi parantaa,
joten minun on vain ymmärrettävä oma taustani.
Olen tuntenut Alexin 16 vuoden ajan.
Hän on luonteeltaan hyvin antelias.
Hänellä on suuri ja rakastava sydän, ja hän haluaa toimia oikein.
Tavoitteeni on auttaa häntä, kunnes hän pärjää yksin.
Olen kuitenkin tehnyt virheitä.
Myönnän, että odotukseni olivat vääristyneitä.
En huomioinut mielenterveysongelmia lainkaan.
Matka Alexin rinnalla on saanut minut näkemään mielenterveyden -
hyvin erilaisella tavalla kuin ennen.
"TARVITSET VAIN JONKUN, JOKA USKOO SINUUN."
Tämä ei ole ensimmäinen tällainen keskustelu.
Tiedän, että hän tarkoittaa hyvää.
Opimme molemmat.
Hän ei tunne muita traumaperäisestä stressistä -
tai painajaisista kärsiviä.
Se ei ole asia,
joka paranee vuoden sisällä, vaan matka jatkuu koko elämän.
Terapeuttinen muutos ei liity terapiaan.
Kyse ei koskaan ole oikeasta lääkityksestä.
Ei myöskään oikeasta diagnoosista.
Kyse ei ole koskaan siitä.
Kyse on aina ihmissuhteesta.
Kyse on toisesta ihmisestä, opettajasta,
valmentajasta tai perheenjäsenestä.
Kyse on yhteenkuuluvuuden tunteesta, yhteyden muodostumisesta.
Et voi pitää sitä. Ne ovat minun, isä.
Minun sotilaani ovat parhaita. Voit ottaa kaikki nämä.
Saat nämä kaverit, ja minä otan nämä.
Lapsuuteni oli onnellinen.
Olin avioerolapsi.
Minulla oli kaksi ydinperhettä.
Elämässäni on ollut paljon iloa lapsuudestani lähtien,
ja mitä tulee isääni,
hän tuntui hyvältä ystävältä.
Tervehtikää Robin Williamsia. Robin.
Tässä on kuva pojastani.
Mikä hänen nimensä on? -Zachary.
Zachary, tämä on hra McPherson.
Kuinka vanha hän on? -Neljä.
Selvä. Isäsi on hieno mies.
Tämä on pojalleni. Saanko ottaa kuvan?
Hän oli paljon poissa,
mutta kun sain viettää aikaa hänen kanssaan…
Johtaja on Cobra.
…nautimme samoista asioista: tietokone- ja videopeleistä,
scifistä ja leikkisotilaista, joita hän keräili.
Pidin siitä kovasti.
Se oli mielestäni hienointa isässä.
Hei. -Heidät on vietävä sairaalaan.
Koala Bill on kiidätettävä sinne.
Niin. Koala Bill on hyvin varovainen.
Hän on haavoittunut.
Koin saavani rakkautta.
Isälläni oli kuitenkin mielenterveysongelmia -
suurimman osan elämästään.
Ahdistusta, masennusta ja riippuvuutta.
Se on siirtynyt sukupolvelta toiselle.
Olen kärsinyt mielenterveysongelmista koko elämäni.
Minulla oli pakko-oireinen häiriö.
Oli suoritettava tiettyjä tehtäviä, ennen kuin menin illalla nukkumaan.
Olin pakkomielteinen.
En nukkunut lapsena paljonkaan. Kärsin kovasti unettomuudesta.
Minulla on energiaa ja vilkas mieli. Se on jossain määrin perittyä.
Luoja, tämä on uskomatonta. Yritän olla hänelle kiltti.
Yritän. Sanoin vieväni hänet Disneylandiin,
koska kolmivuotiaat pitävät Mikki Hiirestä.
Ajattelin, että siitä tulee mahtavaa.
Hän näki kuitenkin Mikki Hiiressä vain kaksimetrisen rotan.
Mikki sanoi: "Hei, pikkuinen!"
Huomenta, Zachary.
Mitä?
Teini-iässä -
huomasin alkoholin ja huumeiden rauhoittavan mieltäni.
Alkoi olla tavallista,
että luotin alkoholiin, huumeisiin ja muuhun -
hallitakseni rauhatonta mieltäni.
Aloin tajuta, että minussa oli samaa kuin isässäni.
Ahdistukseni, masennuskauteni, pakko-oireinen häiriö,
huumeet ja juominen kuten hänelläkin.
Kun en lääkinnyt itseäni, kaikki tuntui täysin musertavalta.
Alkoholin liittyessä kuvioon -
ajattelusta tulee yhtäkkiä hyvin merkillistä.
Juominen tuntuu rauhoittavan mieltä.
Ajattelen, että minun on hidastettava, ja sydämeni sanoo, että olen typerys.
Sinut nähdessään voi ajatella,
että teet kokeiluja erilaisilla aineilla.
Tarkoitat huumeita. -Niin.
Ei. En minä.
Siitä vain tuli osa minuuttani.
Ajattelin, että se auttaa selviämään taas yhden päivän.
Outoa oli, että käytin piristeitä.
Käytin kokaiinia ja muuta sellaista rauhoittuakseni.
Puhuin siitä isäni kanssa. Hän oli samanlainen.
Suututetaan kuvaaja kunnolla. "Ei."
Hän käytti piristeitä keskittyäkseen ja rauhoittuakseen.
"Onko minulla huulipunaa?"
Aloimme ymmärtää -
toisiamme syvällisemmin,
kun isäni päätti lopettaa juomisen.
Olin tajunnut oman ongelmani niihin aikoihin.
Sitouduimme molemmat siihen.
Halusin tutustua häneen paremmin,
koska en ymmärtänyt täysin, mitä hän oli kokenut.
Hän sai diagnoosin Parkinsonin taudista.
Olin huolissani hänestä.
Olin myös hämmentynyt.
Hän koki, että hänen kykynsä tehdä mieluisia asioita,
viihdyttää ja esiintyä, oli häviämässä.
Näin, että isäni oli erittäin turhautunut.
Hän oli tuuliajolla.
Join yhä niihin aikoihin.
Tilanne tuntui musertavalta, ja olin vihainen,
koska en tiennyt, miten auttaa isää.
Puhuin hänen kanssaan lähes päivittäin -
hänen elämänsä loppuaikoina.
Näyttelijä Robin Williams kuoli 63-vuotiaana.
Syynä on ilmeisesti itsemurha.
Robin Williams kuoli Länsirannikolla. Hän oli 63-vuotias.
Mietin Robin Williamsia.
Tämä on järkyttävää ja hirveää.
ROBIN WILLIAMS KUOLI 63-VUOTIAANA
Olin järkyttynyt.
Hänen kuolemaansa seurasi maailmanlaajuinen ilmiö.
Surin julkisesti.
En osannut surra yksityisesti.
En vain osannut olla rauhassa ja yksin -
ja kokea kaikkea sitä.
Mutta mitä luoti teki?
Se läpäisi panssarin ja haavoitti häntä.
Eikö hän kuollut? -Ei.
Siksi Tom Cat ja Aardvark Al vievät hänet.
Halusin kertoa hänelle tietyistä asioista -
ja selvittää hänen kanssaan asioita.
Sain siihen mahdollisuuden osittain -
mutten siinä määrin kuin olisin halunnut.
Se johti osaltaan elämäni riistäytymiseen hallinnasta.
Olin vain vihainen ja surullinen -
enkä halunnut tuntea mitään.
Ja…
Ja sitten -
seurasi vain rappiota.
Join liikaa.
Tuhosin suhteeni perheeseeni.
Koin psykoosin.
Minun oli vaikeaa rakentaa -
tavallisia suhteita ihmisiin -
tai käydä heidän kanssaan tavallisia keskusteluja,
koska koin olevani rikki ja syrjässä.
Monet, jotka kärsivät kovasti surustaan,
ovat alttiina riippuvuuksille.
Riippuvuudet ovat suuri ongelma nyky-Amerikassa…
VASTAAVA LÄÄKÄRI, MIELENTERVEYSLIITTO
…mutta altistuminen on nähtävä biologisena,
ei moraalisena heikkoutena.
Emme enää puhu päihteiden väärinkäytöstä -
vaan päihdehäiriöstä.
Se on hyvin tärkeää.
Käyttäytyminen vahvistaa biologista alttiutta.
Se on tavallaan aivan kuin diabetes -
tai muut sairaudet, joita ei arvostella moraalisesti.
Olemme kaikki erilaisia.
Olen oppinut arvostamaan -
eri ihmisten toipumisen ainutlaatuista kulkua.
Tarvitsin apua.
Sain diagnoosin traumaperäisestä stressihäiriöstä.
Se herätti minut.
Minun oli muutettava elämääni.
Minun oli myös lopetettava itseni lääkitseminen -
ja asioiden kokeminen valitsemallani tavalla. Ne oli kohdattava,
vaikka se tuntui tuskalliselta.
Minun oli löydettävä tapa kertoa kokemuksistani,
olla haavoittuvainen ja osallistua.
Se ohjasi minut puhumaan mielenterveyden puolesta.
Robin Williamsin vanhin poika Zak -
kuuluu Inseparable-ryhmään, joka haluaa helpottaa pääsyä edullisiin -
ja hyviin mielenterveyspalveluihin.
MASENNUS LISÄÄNTYY
Tervetuloa, Zak Williams. Kiitos, että olet kanssamme.
Meidän on lakattava pitämästä sitä heikkoutena -
ja miellettävä se voimaksi.
On käynyt hyvin selväksi, että minun on yhä keskityttävä -
muiden auttamiseen, jotta kokisin täyttymyksen tunteen.
Ehkä siksi, etten voi olla paikoillani.
Tiesin, että Zak oli täysin valmis isäksi.
Minuun teki vaikutuksen, miten hän sitoutui itsensä kehittämiseen.
Halusin kumppanin, joka halusi kasvaa -
ja muuttua yhdessä parempaan suuntaan.
ZAKIN VAIMO
Löysin sen Zakistä.
Olivia tuki parantumistani ja auttoi minua avautumaan.
Olen sitoutunut pysymään selvin päin.
Hoidan myös jatkossa piileviä oireita,
jotka johtivat riippuvuuden hallitsemaan käyttäytymiseen.
Se on aikamoinen matka.
Asiat näkee vasta jälkikäteen -
ja tajuaa, että kyse on ongelmien siirtymisestä sukupolvelta toiselle.
Pidän vanhemmuudesta.
Se on paras minulle sattunut asia.
Koenko, että voin murtaa sukupolvelta toiselle siirtyvien ongelmien ketjun?
Kyllä. Uskon pystyväni siihen hyvin.
Haluan olla poikani kanssa selkeä ja keskittynyt.
Haluan olla hänen tukenaan.
Poikani katsoo minua joskus näin:
"Millaista siitä tulee?"
Hei, Zak, se on…
En tiedä.
Mutta ehkä matkan varrella -
tartut käteeni, kerrot pari vitsiä ja pidät hauskaa.
Hei, miten pääsen Metiin?
Rahalla.
Niin. Tule, kaveri.
Et kai pelkää?
En. Vitut siitä.
Kaikki tuntevat jonkinlaista tuskaa.
Voi ajatella olevansa menestynyt ja onnellinen ihminen.
Se ei tarkoita, että elämä olisi järjestyksessä.
Koitko siis yksittäisen hetken,
tapahtumasarjan, tapaamisen tai tapahtuman,
joka pakotti sinut myöntämään, että tarvitset apua?
Myöntämään, että juot liikaa ja muuta.
Laukaisiko sen tietty tapahtuma?
Ei. Niin kävi, kun muutama läheiseni -
alkoi sanoa, ettei käyttäytymiseni vaikuta normaalilta.
He kehottivat minua miettimään asiaa -
tai hakemaan apua.
Reagoin heti.
En halunnut apua. -Et tietenkään.
Jälkikäteen ajateltuna kyse on ajoituksesta.
Kun lähestyin 30 vuoden ikää, elämässäni oli paljon meneillään.
Niin. -Olin uupunut.
Matkustelin paljon,
koska perheen näkökulmasta -
olin kai henkilö, joka oli hyvä lähettää eri paikkoihin.
Nepal.
Harryn oli lähdettävä.
Myönnyin aina. Halusin aina vastata myöntävästi.
Vastasin kuitenkin liian usein "kyllä", ja se johti uupumukseen.
Tuntui, kuin joku olisi avannut kannen.
Kaikki vuosien ajan tukahduttamani tunteet -
nousivat yhtäkkiä esiin.
Kävin lääkäreiden ja terapeuttien vastaanotoilla.
Tapasin vaihtoehtoterapeutteja ja kaikenlaisia ihmisiä.
Ratkaisevaa oli Meghanin tapaaminen ja elämä hänen kanssaan.
Niinkö? -Tiesin, että jos en mene terapiaan -
ja korjaa itseäni, menetän naisen,
jonka kanssa haluan viettää loppuelämäni.
Opin paljon heti suhteemme alussa.
Hän järkyttyi nähdessään kulissien takaisen -
Britannian kuningasperheen instituution.
Meghan sanoi, että minun on haettava apua,
kun olimme riidelleet.
Sen riidan aikana -
taannuin tietämättäni takaisin 12-vuotiaaksi Harryksi.
Aloitettuani terapian, luultavasti toisella terapiakerralla,
terapeuttini kääntyi puoleeni ja sanoi,
että taidan taantua 12-vuotiaaksi Harryksi.
Olin hieman häpeissäni ja yritin puolustautua.
Ajattelin, että miten hän kehtaa kutsua minua lapseksi.
Hän vastasi, ettei kutsukaan.
Hän sanoi tuntevansa myötätuntoa ja empatiaa minua -
ja lapsuuteni tapahtumia kohtaan.
En ollut koskaan käsitellyt sitä enkä edes saanut puhua siitä,
ja se heijastui nyt yhtäkkiä eri tavoilla.
Se oli alku opettavaiselle matkalle.
Aloin tiedostaa eläneeni kuplassa -
tämän perheen ja instituution sisällä.
Olin tavallaan loukussa valmiissa prosessissa tai ajattelutavassa.
Kun suhteestamme tuli julkinen, jo viikon kuluttua -
puhuttiin Harryn tyttöystävän rodullisesta taustasta.
Hänen eksoottisen perimänsä ajateltiin samentavan kuninkaallisen veren.
"MEGHAN TURMELEE KUNINGASPERHEEN´
Meitä seurattiin, kuvattiin, ajettiin takaa ja ahdisteltiin.
Kameroiden ja salamavalojen napsahtelu saa vereni kiehumaan.
Se suututtaa minua ja tuo mieleeni äidin -
ja omat lapsuuden kokemukseni.
Nyt riittää.
Se sai kuitenkin täysin uudet mittasuhteet.
Siihen ei tarttunut pelkästään perinteinen vaan myös sosiaalinen media.
VIHAAN MEGHAN MARKLEA!!!
Tunsin olevani täysin avuton.
#MEGHANMARKLEVALEHTELEE
Ajattelin, että perheeni auttaisi.
Kaikki kysymykseni, pyyntöni, varoitukseni ja muut -
törmäsivät täydelliseen hiljaisuuteen tai välinpitämättömyyteen.
Yritimme saada sen toimimaan neljän vuoden ajan.
Teimme kaiken voitavamme,
jotta voisimme jatkaa tehtävässämme ja työssämme.
Meghanilla oli kuitenkin hyvin vaikeaa.
Ihmiset ovat nähneet valokuvia, joissa puristamme toisiamme kädestä -
kävellessämme Lontoossa Royal Albert Hallin tapahtumaan.
Hän oli silloin raskaana kuudennella kuulla.
Ihmiset eivät varmaan ymmärrä, että aiemmin sinä iltana -
Meghan päätti kertoa minulle -
itsemurha-ajatuksistaan -
ja siitä, miten hän käytännössä päättäisi elämänsä.
Pelottavinta oli, miten selkeästi hän ajatteli.
Hän ei ollut seonnut.
Hän ei ollut hullu.
Hän ei lääkinnyt itseään tableteilla eikä alkoholilla.
Hän oli täysin selväpäinen ja järkevä.
Kuitenkin yön hiljaisuudessa -
hän heräsi näihin ajatuksiin.
Hän ei kuitenkaan toteuttanut sitä, koska hän ymmärsi,
miten epäreilua se olisi minulle.
Kaiken äidilleni tapahtuneen jälkeen -
olin vaarassa menettää toisen elämäni naisen,
joka odotti meidän lastamme.
Olen hieman häpeissäni tavastani hoitaa asia.
Olimme koneiston keskellä,
ja meillä oli vastuita ja velvollisuuksia.
Halasimme nopeasti,
ja sitten oli vaihdettava vaatteet -
ja hypättävä poliisien saattamana autoon -
ja ajettava Royal Albert Hallin tilaisuuteen.
Meidän oli astuttava kameroiden eteen ja teeskenneltävä kaiken olevan hyvin.
Emme voineet sanoa,
ettemme osallistu tänä iltana.
Saatoimme vain kuvitella, millaisia tarinoita siitä olisi syntynyt.
Kun istuimme vaimoni kanssa pidellen toisiamme kädestä,
hän alkoi itkeä valojen sammuessa.
Olin pahoillani hänen puolestaan mutta myös hyvin vihainen itselleni,
koska olimme tilanteen vankeja.
Häpesin tilanteen vakavuutta enkä halunnut kertoa perheelleni.
Ollakseni rehellinen,
ja kuten monet ikäiseni ajattelevat,
tiesin, etten saisi perheeltäni haluamaani.
Sitten saimme pojan,
johon halusin keskittyä täysin.
En halunnut katsoa poikaani silmiin -
ja miettiä, kokeeko vaimoni saman kohtalon kuin äitini -
ja huolehdinko pojastani yksin.
Se oli yksi tärkeimmistä lähtemiseen johtaneista syistä.
Koin olevani loukussa ja pelon hallitsema,
ja syy oli sekä mediassa että koneistossa,
joka ei koskaan rohkaissut puhumaan tällaisesta traumasta.
Nyt minua ei voi enää painostaa hiljaisuuteen.
Koin olevani täysin hukassa lukion toisella luokalla.
Minulla oli epämääräinen tunne,
jonka tunnistin osin.
En kuitenkaan voinut käsittää sitä todeksi -
ja kertoa siitä läheisilleni.
Ymmärsin olevani masentunut -
ensimmäisenä yliopistovuotena.
Olin innoissani päästessäni pelaamaan tennistä kolmosdivisioonaan,
mutta minulla oli kai väärä käsitys, millaista elämä olisi yliopistossa.
Olin ensimmäistä kertaa poissa kotoa, ja se oli suuri muutos.
Laahustin kampuksella,
ja minun oli vaikea lähteä huoneestani.
Yliopistoon meneminen muutti tapaani käsitellä masennusta,
sillä jatkuva muiden seurassa oleminen -
edellytti lokerointia.
Ajattelin, ettei ollut oikea hetki murtua.
Sain voida huonosti klo 12.00-13.00, mutta sitten oli mentävä luennolle.
Seuraava mahdollisuus oli klo 20.00.
Romahdin silloin, jos huonetoverini ei ollut paikalla.
Mieleni oli sekamelskaa, enkä voinut keskittyä mihinkään.
En edes muistanut, milloin tunsin aitoa iloa.
Tunsin kovaa kipua, joka ei loppunut.
Joskus mietin, suurentelinko omia ongelmiani.
Enkö ollut tarpeeksi sitkeä? Enpä tiedä.
Mielenterveyshäiriöt alkavat useimmiten ennen 25 vuoden ikää.
Silloin yrittää miettiä, kuka oikein on.
Se on lisähaaste,
joka on integroitava omaan identiteettiin.
Se on yksi suurimpia ihmisten kohtaamia haasteita.
"Olenko minä tällainen? Onko tämä osa minua?
Voinko oppia elämään tämän kanssa?
Toistuuko tämä?"
Yliopistoissa tilanne on hyvin vaihteleva.
Yhtenäistä mielenterveysjärjestelmää ei ole.
Ammattiavun löytäminen voi olla hyvin vaikeaa.
Kun tarvitsin apua, hain opiskelija-asuntoa.
Se oli turhauttavaa, koska koin,
että minun oli todistettava masennukseni jotenkin.
En tiedä, miten sen voi tehdä.
Oli paljon välikokeita -
ja paineita tenniksestä.
Kun palasin kansallisista kisoista joukkueen kanssa,
murruin täysin.
Lähdin siksi kotiin.
Vanhempani muuttivat Yhdysvaltoihin Taiwanista.
Meidät kasvatettiin siten,
että omat ongelmat oli hoidettava yksin. Se oli vahvuuden merkki.
Emme koskaan puhuneet mielenterveydestä perheessäni.
Olen ensimmäistä sukupolvea,
ja minun oli aloitettava keskustelu.
Reaktio ei ollut,
että kyseenalaistan asioita eikä siinä mitään.
En kohdannut myötätuntoa enkä halukkuutta keskusteluun.
He tuntuivat olevan paniikissa.
En pitänyt heidän paniikistaan.
En voinut kohdata tilannetta -
ja hyväksyä lapseni masennusta.
Pelkäsin, että hänen sairautensa myöntäminen…
CRYSTALIN ÄITI
…pitäisi hänet ikuisesti sairaana.
Siksi viivyttelin hänen viemistään lääkäriin.
Pelkäsin, että ongelmasta tulisi pitkäaikainen.
Crystalin sisko sanoi, että hänet on vietävä lääkäriin.
Siten kohtasimme ongelman vihdoin.
Äiti ja minä -
kävimme samat keskustelut yhä uudelleen.
Meidän on vaikea kehittää suhdettamme,
kun käsittelemme yhä sitä, että äiti saa -
ilmaista huolensa itkemällä ja muuta.
Mutta oletko kertonut hänelle, että kun hän alkaa itkeä…
CRYSTALIN SISKO
…yrität huolehtia hänestä -
vaikka haluaisit itse avautua, jotta hän ymmärtäisi sinua?
Oletko ilmaissut sen hänelle? -Kyllä. Muutaman kerran.
Mitä hän sanoi? -Hän pahoitteli.
Ja sitten hän vain… En tiedä. Se ei vain…
Puhun tästä äidin kanssa. Hänen kuuluu olla äiti, vai mitä?
Hänen on tuettava meitä,
joten jos hän näyttää heikkoutensa, hän ajattelee, että voi ei,
perusta on hatara.
Hän myös ajattelee, miten lapset -
voivat tukeutua häneen, jos hän ei pysy vahvana ja tue meitä.
Jostain syystä Aasiassa vahvuus merkitsee tunteiden piilottamista.
Tuntui, että yritin johdatella äitiäni eteenpäin,
kun tarvitsin apua.
Minun on yhä opeteltava asian käsittelyä.
Erityisesti, kun en tiedä, miten viestiä kanssasi.
Tai kun et halua puhua siitä.
Tai kun sanot olevasi kunnossa, mutta tunnen, ettet ole.
Yleensä halaamme ja itkemme. Sitten vain…
Niin, mutta ongelma on yhä olemassa.
Mutta minusta…
Aina kun puhut hänelle, haluat ratkaista ongelman.
Haluat varmistaa, että hän on onnellinen.
Niin ei kuitenkaan ole.
Mei-Mei, kun hän ottaa meihin yhteyttä, hän haluaa vain purkautua.
Vain purkaa ja jakaa tunteitaan.
Meidän on vain oltava läsnä.
Häntä on tuettava ja autettava.
Et voi tehdä mitään. -Niin.
Paitsi sen.
Se on ainoa tehtäväsi.
Selvä. -Ole vain läsnä. Et ole terapeuttini.
En yritä selvittää mitään sinun avullasi.
Muistutat siitä, että minulla oli samanlaisia ongelmia.
Olemmeko mielestäsi samanlaisia?
En tiedä.
Et kertonut koskaan tarinaasi.
Ehkäpä olemme joskus samanlaisia.
Läheiseni sanoivat, että mietin asioita liikaa.
"Mietit liikaa."
"Sinulla on kaikkea. Miksi mietit…"
Mutta sisällä tuntuu kuitenkin tyhjältä.
Se on…
Olin hyvin stressaantunut, erityisesti, koska olin maahanmuuttaja.
Istuin autossani ja itkin.
En surrut yhtä tiettyä asiaa. Koin vain olevani avuton.
En kertonut siitä koskaan lapsilleni.
Tämä on epäreilua häntä kohtaan.
Minä toin lapset tänne.
Kaiken olisi pitänyt olla hyvin.
Olisi pitänyt tarjota hyvä elämä.
Anteeksi. En osaa ilmaista sitä.
Haluan… Hetkinen.
Koen vain, etten osaa auttaa äitinä.
Yritän kyllä -
mutten oikeasti osaa auttaa häntä.
Tunnen suurta syyllisyyttä.
En halua sinun ajattelevan, etten välitä sinusta.
En kuitenkaan huomioinut sinua tarpeeksi.
Ehkä kaikki keskustelut eivät tuota tuloksia.
Tiedäthän? Ainakin -
yritämme aina, ja koska yritämme…
Opimme uusia asioita.
Tiedäthän?
Tajuan, että hän on paljon minua vahvempi.
Crystal rohkaisi minuakin terapiaan.
Olen kotona, joten keskustelemme paljon.
Olemme lähentyneet yrittäessämme ratkaista tätä yhdessä.
Minulla on ystäviä, terapeuttini ja koirani.
Masennuksesta puhuminen auttaa hallitsemaan sitä.
Pidän tämän lukukauden vapaata.
Käsittelen lisää asioita terapiassa.
Ei ole oikeaa tapaa käsitellä asioita.
Siitä tulee vain osa omaa tarinaa.
Hyvä. Iske. Noin. Anna mennä.
Juuri noin. Hyvä. Tee töitä.
Olen harjoitellut olympialaisia varten lähes kymmenen vuotta.
Tee töitä.
Kaikki odottavat minun voittavan kultaa.
No niin. Lyhennä. Noin. Riittää.
Hyvää työtä.
Pakko-oireinen häiriö vaivaa minua.
Aluksi en halunnut apua, koska en ajatellut tarvitsevani sitä.
Sitten sain pahan hermoromahduksen -
ja ymmärsin tarvitsevani ammattiapua.
Olin noidankehässä…
Pesin kasvoni ja käteni ja vein roskat.
Se toistui toistumistaan.
En kokenut puhdistuvani.
En voinut lopettaa ja turhauduin.
Aloin iskeä lavuaaria tai seinää.
Kävelin edestakaisin. Lihakseni kiristyivät.
Aloin myös hengittää kiivaasti.
Nukuin kolmen päivän aikana vain noin kaksi tuntia.
Näin harhoja. En ajatellut selkeästi.
Ajattelin, että olisi helpompaa olla elämättä niin.
Elämän loppuminen tuntui ratkaisulta.
Myöhemmin sinä iltana luhistuin lattialle ja tartuin puhelimeeni.
Soitin valmentajalleni.
Avasin oven -
ja näin siivoustarvikkeita ja muuta kaikkialla.
Hän istui huoneensa lattialla ja tärisi.
APULAISVALMENTAJA
Mietin, mitä oikein tapahtuu.
Käskin lopettaa teeskentelyn.
Hän sanoi olevansa vakavissaan.
Hän ei voinut enää jatkaa niin.
Hän sanoi olevansa lopussa.
Sanoin, että se kuulostaa itsemurha-ajatuksilta.
Minun oli pideltävä häntä.
Pyysin häntä tulemaan lähelleni.
Siinä ei saanut käydä niin. En halunnut hänen tappavan itseään.
Sanoin, ettemme kuole.
Estäisin hänen yrityksensä vahingoittaa itseään.
Miten osasit selvittää tilanteen? Olitko vain…
Toimitko vaistosi varassa vai…
Hän yrittää saada minut itkemään, Russ.
Hän yrittää sitä. En ala itkeä.
Se ilta kosketti tunteitani,
koska jouduin ikävä kyllä ajattelemaan kuolemaa.
Monet tuntemani ovat tehneet itsemurhan…
Sanojeni takia? -…tai muuta. Niin.
Muistan, etten halunnut enää elää niin.
Ajattelin heti, että ei.
Sanasi saivat minut ajattelemaan ystäviäni.
He tappoivat itsensä.
Osa on myös kaukaisempia tuttuja.
Ajattelin, että voi ei, se on vakavaa.
En voinut soittaa apua. Minun oli mentävä sinne itse.
Halusin vain mennä sinne -
ja kertoa, että olen tukenasi -
ja jaan tuskasi kanssasi.
Tiesin silloin, että nyrkkeily on toissijaista.
Sinun elämäsi on tärkeintä.
En välitä maailmanmestaruudesta -
enkä muusta, kultamitaleistakaan.
Halusin viedä sinut heti kotiin ja terapiaan.
Tiedäthän? Oli hienoa, että otit yhteyttä -
ja sanoit tarvitsevasi apuani heti.
Perhana. -Niinpä.
On aika mennä. -Töiden aika.
Osa mielenterveysongelmista on väliaikaisia.
Ne tulevat ja menevät.
Toisilla taas oireita voidaan hallita muttei parantaa.
Yksi suurimmista kysymyksistä on,
miten hyvin niiden kanssa voidaan elää.
Osa oppii elämään niiden kanssa.
Osa oppii hyödyntämään niitä.
Se on hyvin yksilöllistä.
Jokainen ihminen on erilainen.
Monet ihmiset kärsivät.
Parhaat tulokset saadaan yhdistämällä lääketieteen parhaat keinot -
ja toipumiseen johtava suunnitelma.
Siinä rakennetaan elämää ja matkaa toipumista kohden.
Hei! Mitä kuuluu?
Hyvää.
Hyvä on. Eli… -Laita se siihen.
Ole hyvä. Tee taikasi.
Mikset voi laittaa sitä tähän?
Voi luoja. Puhdistin tämän, ennen kuin saavuit.
Puhdistin sen. -Selvä.
Tiedän. Se vain miellyttää.
Voin olla Ginnyn ystävä vain,
jos voin kertoa hänelle ajatukseni rehellisesti.
Olemme vain ystäviä.
En voisi puhua kenellekään kuten puhun Ginnylle.
GINNYN PARAS YSTÄVÄ, OLYMPIANYRKKEILIJÄ
Se on tavallaan ystävyytemme perusta.
Jos jättäisin kaiken kertomatta ja kokisin,
etten voi puhua hänelle,
en pystyisi siihen.
Olet siis huolissasi pöydästä -
muttet kurkun sisältämistä torjunta-aineista.
Ei, pesisin sen kyllä.
Mutten välitä saippuasta, koska se oli muovipussissa.
Olen hänen paras ystävänsä. Kestän tämän.
Riitelemme ja huudamme mutta selviämme kyllä.
Suhteemme on sellainen.
Olemme sielunkumppaneita ja selviämme kyllä.
Löysitkö kypsiä avokadoja? Perhana.
Ei, se oli… Se oli kypsin löytämäni.
Eikö muita ollut?
Mitä tarkoitat? -Mitä?
Mitä tuo tarkoittaa?
AIEMMIN…
Voi vittu. Anteeksi.
Voi luoja.
Ostan nämä mutten syö niitä.
Heititkö ne pois, vaikka kuorta ei syödä?
Älä siitä huoli.
Avokadon kuorta ei syödä.
Tiedän sen. Ole hiljaa!
Hyvin pilkottu? -Siinä on tietty kaava.
Asiat muuttuvat olympialaisten jälkeen.
Harjoittelu olympialaisia varten on tuonut hänen elämäänsä vakautta.
Olen huolissani hänestä.
Ainoa vakavampi asia on nyt,
miten nyrkkeilysiteet ja hanskat riisutaan.
Se on mennyt hyvin pahaksi.
Hänen on maksettava vuokransa, ruokansa -
ja sairausvakuutuksensa.
Hän käytti siivoustarvikkeisiin 300 dollaria viikossa.
Eli 1 200 dollaria kuukaudessa.
Menosi kohoavat pilviin.
Tiedän sen. Kiitos muistutuksesta.
Et voi asua täällä kanssani.
Selvä. -Tiedät, että voit.
Niin.
Hermoromahdus oli hyvä hetki,
koska se on tarpeellinen,
jos tilannetta ei voi selvittää itse ja apua tarvitaan.
Tiedän, etteivät pakko-oireet häviä yhdessä yössä,
mutta niitä voidaan hallita.
GINNYN PERHEEN KOTI
Tämä alkoi 12 vuoden iässä tai jo aiemmin.
Ehkä 8- tai 9-vuotiaana.
GINNYN ISÄ
Hän vietti suihkussa 30 minuuttia.
Käskin häntä -
tulemaan sieltä pois ja nukkumaan.
Hän ei pystynyt siihen.
Olin varmaan hirveä isä -
mutta katkaisin veden saadakseni hänet pois suihkusta.
Sekään ei auttanut. -Ei niin, mutta…
Se aiheutti muita ongelmia.
Lapsilleen haluaa tarjota vain täydellisen elämän.
Tämä ei ole täydellistä.
Ei lähellekään.
Tämä on Ginnyn kylpyhuone.
GINNYN ÄITI
Hän poistaa suihkuverhon vähintään kerran viikossa.
Hän poistaa renkaat -
ja haluaa minun pesevän ne astianpesukoneessa.
Tässä on yksi hänen roskiksistaan. Se on täynnä tarvikkeita Walmartista.
Tässä on toinen suurempi.
Kaksi täysinäistä lisäroskista.
Kun hän menestyy nyrkkeilyssä paremmin -
ja kokee suuria paineita -
parhaana pysymisestä ja muusta, tilanne menee huonommaksi.
Pesen hampaita puoli tuntia,
joskus kauemminkin riippuen päivän olotilasta -
tai ahdistuksen tasosta.
Kun avaan pakkauksen,
sen sisältö tuntuu saastuneelta, jos en tee sitä oikein.
Kuten muihin mielenterveysongelmiin,
myös pakko-oireiden kehittymiseen vaikuttavat monet tekijät.
Ne voivat olla biologisia, ympäristöstä johtuvia tai psyykkisiä.
Jotkut pakko-oireiset…
TOHTORI, GINNYN TERAPEUTTI
…etsivät vain "oikeanlaista tunnetta".
Ginny suorittaa rituaalin, jotta kokisi miellyttävän tunteen.
Joskus hän saavuttaa sen,
mikä vahvistaa käyttäytymissykliä.
Voi vittu.
Molemmat hammasharjat tuntuvat saastuneilta -
eikä muita ole.
Teen siis nyt näin,
koska tänään ei ole muita suunnitelmia.
Lähden ostamaan kaupasta hammasharjoja.
Yritämme rikkoa sykliä.
Mennäänkö ulos likaamaan kätesi?
Selvä. -Hyvä on.
Näytät hyvältä.
Mitä teemme liataksemme kätesi?
Aloitetaan roskista.
Tehokkain käyttäytymishoito -
on altistamista ja reaktion estämistä.
Välttelyn sijaan siinä kohdataan -
epämiellyttävää tunnetta aiheuttavia asioita.
Selvä. -Mikä on tavoitteesi?
Liata käsiäni mahdollisimman paljon.
Miksi teemme tämän?
Jotta voin tuntea hyvää oloa, vaikka olen likainen enkä…
Enkä koe pakkoa kuurata likaa heti pois.
Tuntuuko se likaiselta? -Tuntuu.
Hyvä on.
Mitä teemme näillä? -Selvä.
Selvä. -Niin.
Haluamme saada ne niin likaisiksi, ettei likaa ole helppo pestä pois.
Niin. Laitanko sitä kasvoilleni?
Minä… -Tiedän, että haluat sitä kasvoilleni.
Altistusterapia on hyvin rankkaa.
Se on kymmenen kertaa vaikeampaa -
kuin kahdeksan erää sparraajani kanssa.
No niin. Teen tämän.
Selvä.
Olen hieman… -Niin.
Sitoudun tähän.
Yhteistyö on hyvin tärkeä osa altistusterapiaa.
Selvä. -Hoidon tavoitteet -
ovat potilaan asettamia.
Terapeutti seuraa potilasta.
Siitä ei pääse eroon kovin helposti. -Ei niin.
Potilaani tekevät hyvin vaikeita asioita,
jotka aiheuttavat merkittävää emotionaalista stressiä.
Mitä muuta voisit koskea? -Kai tuota roskaa.
Tarttua siihen. -Selvä.
Tähän. -Selvä.
He söivät donitseja. -Niin.
Haluan heidän oppivan, ettei ahdistus ole vahingollista.
Hyvä. Hengitä.
Tässä epämiellyttävässä tunteessa ei ole mitään pahaa.
Selvä.
Hänellä on hyvä tukiryhmä.
Aivan. Hän ei onnistuisi ilman sitä.
Olet hyvä ystävä, ja sinulla on ystäviä.
Noin uskollinen ystävä on harvinaisuus. Olet hyvin uskollinen ystävillesi.
Kiitos. -Mutta -
se perustuu rehellisyyteesi.
Niin. -Sanoin sen Russille.
Sinä vain kerroit siitä sanoen,
että pakko-oireinen häiriö voi tuntua oudolta mutta olet sellainen.
He hyväksyivät sen.
Kesti kauan, ennen kuin Mikaela tottui siihen.
Hän… -Kuka?
Hän sai ahdistukseni syvenemään… Mikaela.
Hän käski minun lopettaa.
Sanoin, ettei hänestä ole apua.
Hän ei ymmärtänyt eikä osannut auttaa.
Hän opettelee yhä.
Todellakin. -Sama koskee minua.
Sinä olet auttanut minua, koska käskin -
sinua lopettamaan -
mutta sanoit sen vain pahentavan asiaa ja johtavan kierteeseen.
Olen opetellut jättämään hänet rauhaan.
Hänet on jätettävä rauhaan. -Se on rankkaa.
Saippuan ja veden kulutus tosin ärsyttää minua.
Hänelle on annettava tilaa.
Jos nimittäin sanon jotain, se pahentaa asioita.
Jos hän kiihtyy, minäkin kiihdyn, joten…
Niin, me vain… Aivan.
Häiriöstä kärsivän on opittava,
mutta myös läheisten on opittava auttamaan.
Rakastan teitä.
Koen kaikesta suurta syyllisyyttä.
En halua hänen tuntevan syyllisyyttä. Se vaivaa minua.
Tunnen kuitenkin.
Minä vain… -Mistä?
Että joudutte kestämään tätä.
Ahdistutte minun ahdistukseni takia.
Olemme maailman onnellisimmat ihmiset.
Ehdottomasti.
Oliko hän helppo lapsi? Ei.
Maailman onnellisimmat. -Oliko hän vaikea? Kyllä.
Kiitos, isä.
Hänen elämänsä on pakko-oireiden takia -
kymmenen kertaa vaikeampaa.
Hänellä on kuitenkin tavoite.
Hän voittaa kultaa.
Hienoa. Hyvä vasen käsi.
Älä koskaan häpeä itseäsi ongelmiesi takia.
Meillä kaikilla on ongelmia.
Kukaan ei ole täydellinen, paitsi minä.
Vitsailen vain.
Tekstitys: Liisa Sippola