Oma vaimse tervise probleemidest rääkides
on üks tõeliselt kõnetav asi, mida minu arust nii paljud kogevad,
esmalt tunnistada, et midagi on valesti,
ja tunda vajadust abi paluda.
Igaüks on küll erinev, aga ma õppisin selle abil
küsima „mis juhtus?“, mitte „mis sul viga on?“.
Ja minu arust on erinevus nii tähtis,
sest vaimne tervis pole üldse häbiasi.
Ja tegelikult saan ma kasutada kõiki oma kogemusi,
mis võivad abistada või aidata teisi,
kellel on sarnased mured, sarnased traumad.
Minu elu parandab see, kui saan oma arust teisi kuidagi aidata,
ja ma olen justkui terve karjääri, terve elu, eesmärgiga seda teinud.
Minus äratas selle sügava siira soovi midagi teha
mu kogemus oma tüdrukutega.
See, kui ma tõin esimest korda oma LAV-i kooli tüdrukud siia kõrgharidust saama.
Esimene tüdruk, esmakursuslane eliitkoolis,
tundis end üksildase ja isoleerituna.
Ma arvasin, et lahendan asja rääkides,
temaga aega veetes, aga siis sain telefonikõne,
et ta üritas end tappa.
Ja siis juhtus see veel ühe tüdrukuga ja veel ühega…
Ning mina imestasin: „Mis toimub?“
Ja ausalt öeldes, Harry, olen ma liiga mitu ööd psühhiaatriakliinikus veetnud.
Ja siis ma hakkasingi mõistma.
Et on midagi, mida me ei tee, mida ma ei saa aru…
Alguses ma isegi ei mõistnud… „Mis mõttes on sul depressioon?“
Inimesena, kes on teinud palju saateid depressiooni kohta…
Kui kaua on nüüd depressioon olnud?
Möödunud juulist saati. - Mul on kogu elu ärevus olnud.
Ma kuulen häält. Mis see on?
Mind kuritarvitati seksuaalselt, kui olin viieaastane.
Ma tahtsin oma häälega aidata inimestel vaimuhaigusi mõista.
Mul on bipolaarne depressioon. - Kaotasin pere alkoholismi tõttu.
Tundub, et ma ei tule eluga toime.
Nuta. Me nutame siin iga päev.
Aga alguses ei mõistnud ma asja tõsidust.
Tol kuulsal päeval, mil me autosid kinkisime,
polnud minu jaoks tähtis pelgalt autode kinkimine,
vaid nende kinkimine inimestele, kes autot vajavad.
Avage karbid. Üks, kaks, kolm!
Sina saad auto!
Sina saad auto! Igaüks saab auto!
Inimesed olid seal, sest auto omamine võimaldas töökohta alles hoida
või siis auto omamine võimaldas lastel koolis järel käia.
Auto oli hädavajalik asi.
Ning Alex oli üks nendest inimestest.
Alex oli kodutu neiu,
kes kõigi elu raskuste kiuste,
pereprobleemide kiuste, avaldas mulle muljet enim sellega,
et suutis kooli lõpetada.
OPRAH JA ALEX
Ma olin justkui unenäos.
See oli nagu tuhkatriinulugu. Mu jaoks asendus tänaval elamine kõige sellega.
Mu isa oli enamiku mu lapsepõlvest vangis.
Isa peksis mu ema läbi, kodus valitses alatasa kaos.
Kaklused, füüsiline vägivald.
Ma olen su üle nii uhke.
Sa oled põrgu üle elanud ja meie arust… minu arust vajad sa vaid
kedagi, kes sinusse usub, ning mina usungi.
Ma usun.
Ma usun sinusse.
Ma nägin Alexis ennast.
Seda, kuidas mu vanaema mind üles kasvatas.
Ma sain vitsa kolme ja nelja ja viie ja kuue aasta vanuselt.
Ja seega olen ma alati arvanud, et tullakse toime
sellepärast, et on vähemalt üks isik,
kes ütleb: „Ma näen sind, päriselt ka. Ma mõistan sind.“
Minu puhul mu õpetajad. Proua Duncan.
Ta oli mu trööst. Tema abil nägin endas väärtust.
Ma tahan anda kellelegi seda, mida pr Duncan mulle andis.
Aitäh, Jumal!
Alexis nägin ma seda, et ta vajas julgustust,
ta vajas tuge, ta vajas kedagi, kes temasse usuks,
kes aitaks tal kolledžis käia.
LOS ANGELESE LINNAKOLLEDŽ
Ma pidin Oprah'le tõestama,
et kasutan tema usku minusse õigel moel ära.
Kahjuks astusin ma kolledžisse 12-aastase lapse haridusega.
Ma kukkusin oma esimesel semestril läbi. Üks F teise järel.
Tal oli alguses kolledžis probleeme.
Ma soovitasin psühholoogi. Alex ütles: „See psühholoog on vale.“
Ma leidsin siis teise.
Pärast kolledžit üritasin aastate möödudes
alati lihtsalt olla toetav sõber ja mentor.
Aga alati oli mõni probleem.
„Sellest ei saanud asja“ või „kandideerin töökohale“,
aga sellest ei saa ka asja.
Lõpuks tuli töökoht, mis tundus minu arust see õige,
tema jaoks justkui ringi täitumine,
viies ta tagasi Covenant House'i, kus ma temaga algselt tutvusin.
Ma olin nii elevil.
See on Covenant House, kodutute varjupaik 18-21-aastastele.
Ma elasin siin 11 kuud, kui Hollywoodi tulin.
Buenas. - Buenas tardes. Cómo está?
Kui ma Covenant House'is töötades laste lugusid kuulsin,
päästis see minus tunded valla.
Ta töötas Covenant House'is kuus kuud…
ja siis ma märkasin, et ta läheb liimist lahti mulle seninägematul moel.
Ma vajan abi.
Tundub, et ma pean ise ennast aitama…
sest kellelgi pole lahendusi.
Keegi ei tea.
Ma küsisin endalt mitu korda päevas: „Mis asi see küll on?“
Ja siis ma saingi aru, et…
mul on nüüd tegemist asjaga, mida ma tõesti ei mõista.
See hirmutas mind.
Ma lihtsalt istun ja mõtlen, et tahan end tappa.
Aga miks? Ma ei taha surra. Ma armastan oma elu.
Ma ei armasta oma minevikku, vaid oma praegust elu ja…
Mind ajab närvi see, et mu minevik on siiani osa sellest, kes ma praegu olen.
Nagu, mul pole sellega valikut.
Ta hakkas mulle rääkima, et on oma pead mingi betoonseina vastu tagunud.
Ma polnud pädev tegelema kõigega, mis selles neius peitus.
Seega leidsin talle koha The Meadowsi psühhiaatrilise ravi keskuses.
Mul on kõik päevikud alles.
Mõned on ajast, mil 9. klassis käisin.
Ma kirjutasin: „Mu isa on alati minu sünnipäeval vangis,
sest ta vägivallatseb tihti mu ema kallal.“
„Kogu mu elu on metsas.“
„Ma mõtlen surmale. See hirmutab mind. Ma hirmutan end.“
Pöörane, et mu vaimse tervise probleemid ulatuvad nii kaugele,
nagu 13.-14. eluaastani.
Olgu. Alex.
Täna esitled sa oma esimest sammu.
Oeh.
Ma pabistan.
Saad hakkama. - Jah.
Olgu.
Esimene osa siis.
„Mu isa vägivallatses mu ema kallal ja oli alkohoolik.
Mu ema vägivallatses väga minu kallal ja piinas mind, kui olin laps.
Ta oli minuga füüsiliselt, emotsionaalselt ja verbaalselt vägivaldne.
Ma ei saanud nutta, mul ei lubatud nutta.
Ma vihkan seda, et pidin kogu elu PTSD-ga elama, milleks oskused puudusid.
See tundus kaotatud lahingu moodi.
Ma justkui seisin üksi ja alistatuna lahinguväljal,
oodates oma lõppu, aga mitte miski ei tapnud mind.“
Ma mäletan, kuidas ta mulle esimest korda ütles, et tal on PTSD.
Ma ei reageerinudki vist kuidagi,
sest arvasin, et PTSD on ju sõduritel.
Ma isegi ei adunud, et see on midagi vägagi tõelist.
Posttraumaatiline stressihäire diagnoositi algselt sõjaveteranidel.
Ja viimase 30 aasta jooksul traumat uurides oleme mõistnud,
et kui korraga juhtub kaks asja, pilt ja heli, siis aju ühendab need…
LASTETRAUMADE AKADEEMIA TEADUR
…loob füüsilise ühenduse mälestusena.
Kuid aju alumine osa ei taju aega.
Ja seega inimestel, kes kogesid noorena arengutraumat,
on aju alumises osas need väikesed maamiinid.
Teatud esilekutsuvad vihjed, sündmuse meeldetuletused,
tekitavad ohvrites ärevust ja rusutust ning neist on väga raske mööda saada.
Osa ravi dilemmast on see, et pole lihtsaid lineaarseid sekkumisi.
Olgu tegu PTSD, depressiooni, ärevushäire või skisofreeniaga,
nende kõigiga astud justkui kaks sammu edasi ja ühe tagasi,
ühe sammu edasi ja kaks tagasi,
mistõttu on väga raske sugulastel ja sõpradel, kes üritavad aidata.
Viimased neli kuud on pingelised olnud.
Ma valmistun The Meadowsist lahkuma.
Ja väljas ootab mind ees suur maailm.
Seega ma eemaldan abirattad, aga tean, et suudan vändata.
Mõistate?
Hei, Alex!
Hei! - Ennäe patse!
Jumaldan su patse. - Jumaldad neid?
Jah, need on võrratud. - Aitäh.
Mis su plaan siis on? Mis toimub? Millal sa sealt vabaned?
Noh, mul on umbes nädal jäänud.
Selge. Kuidas sa siis enda eest hoolitsed? Milline on plaan sellega?
Ma tahan uue töökoha leida.
Milline töökoht see on?
See on väga hea küsimus. Selle peangi välja mõtlema.
Selleks peangi hakkama tööd otsima. - No see on elementaarne.
Jah.
Ma tean.
Kus sa siis elama hakkad, kui sealt asutusest lahkud?
Sul on paar päeva aega.
Kuhu sa lähed siis, kui sealt lahkud?
Ma ei tea.
Sa pead suutma välja mõelda, kuidas enda eest hoolitsed.
Arvad, et ma pole kogu elu enda eest hoolitsenud? Ma tean seda.
Pean lihtsalt õppima nüüd ravi järel enda eest hoolitsema. Ma mõistan seda.
Mul oli enne depressiooni töökoht olemas.
Ma olen enda eest hoolitsenud. Ma oskan enda eest hoolitseda.
Nüüd ma lihtsalt alustan uuesti.
Ma ei räägi minevikust, vaid olevikust. - Ma tean seda.
Aga kui ma tulin tollal toime, tulen nüüd ka.
Mul lihtsalt läheb sellega aega. - Ma usun seda.
Kogu lugu. - Ma usun seda.
Jah. - Usun, et teed seda.
Ja teengi.
Teengi.
Olgu, hoia end.
Sina samuti. Tšau. - Tšau.
Väga raske on, sest vahel tundub, et ta lihtsalt ei mõista.
Ma lihtsalt ei taha, et ta minus pettuks.
Kuna PTSD jaoks ravimit pole,
võiks asja rohkem minu vaatenurgast mõista.
Ma olen Alexit nüüdseks 16 aastat tundnud.
Ta on… nii lahke hing.
Tal on nii suur armastav süda, ta tahab tubli olla.
Mu eesmärk on aidata teda selleni, et ta omal jõul seista suudab.
Aga ma olen vigu teinud.
Ma mõistan, et mu ootus oli vigane.
Ma ei arvestanud üldse vaimuhaigusega.
Minu teekond Alexiga pani mu vaatama vaimset tervist
varasemast hoopis teisel moel.
WINFREY: „KEEGI PEAB SINUSSE USKUMA.“
Mul on temaga varemgi selliseid vestlusi olnud.
Ma tean, et teda ajendab armastus.
Me mõlemad õpime.
Tema pole kunagi olnud koos isikuga, kellel on PTSD ja keda painavad košmaarid.
See ei kao lihtsalt
nelja või kuue kuuga või aastaga, vaid on eluaegne teekond.
Psühholoogilised muutused pole ravi.
Asi pole kunagi õige rohu või diagnoosi saamises. Asi pole iial selles.
Asi on eranditult, täielikult inimsuhetes.
Oli see isik, oli õpetaja,
treener, perekonnaliige.
Asi on kuskile kuulumise ja sideme omamise tundes.
Seda ei või sa endale jätta. Need on minu omad, isa.
Minu sõdurid on parimad. Sa võid kõik need võtta.
Sul on need ja mina võtan nood.
Mul oli õnnelik lapsepõlv.
Ma olin lahutatud vanemate laps.
Mul oli kaks tuumperet.
Aga mu varajases elus oli palju rõõmu
ja mis mu isasse puutub,
siis lapsevanemana oli ta nagu hea sõber.
Palun tervitage Robin Williamsit. Robin.
Siin on foto mu pojast.
Mis tema nimi on? - Zachary.
Zachary, tema on hr McPherson.
Kui vana ta on? - Neljane.
Selge. Su issi on võrratu mees.
See on mu pojale. Pilti tohime teha?
Ta oli tihti kodunt ära,
aga kui mul avanes võimalus temaga koos aega veeta…
Juht on Cobra.
…muutsid meid lähedasemaks ühised hobid: arvutimängud, videomängud,
ulme ja mängusõdurid, mida ta kogus. Mulle lihtsalt meeldis see väga.
Minu arust oli nii lahe, et mu isale see meeldib.
Tere. - Peame nad haiglasse viima.
Koala Bill tuleb haiglasse viia.
Jah, Koala Bill on väga ettevaatlik.
Ta sai haavata.
Lapsena tundsin end armastatuna.
Aga mu isal oli vaimse tervisega probleeme
suures osas oma elust.
Palju ärevust ja depressiooni ja sõltuvust.
Tegu on põlvkondliku probleemiga.
Mul on terve elu vaimse tervisega probleeme olnud.
Mul oli obsessiiv-kompulsiivne häire,
mis sundis mind enne magamaminekut teatud tegusid üle lugema.
Asjad olid mulle kinnisideeks.
Ma ei saanud lapsena eriti magada. Mul oli väga äge unetus.
Mul on palju energiat ja kihutavad mõtted ning ma pärisin selle mingil määral.
Issand, uskumatu! Ja ma üritan talle kenasid asju teha.
Ma ütlesin: „Viin ta Disneylandi.
Lõbus ju, Miki Hiir kolmeaastasele, vapustav oleks.“
Miki Hiir on kolmeaastasele kahemeetrine rott.
Miki ütleb: „Hei, väike semu!“
Tere hommikust, Zachary. - Mida?
Noorukiikka jõudes
leidsin ma, et alkohol ja uimastid aitavad mu mõistust rahustada.
Minu jaoks muutus väga tavaliseks
alkoholi ja uimastite ning selliste asjade abil
oma kihutavate mõtete ohjeldamine.
Ma hakkasin täheldama enda omadusi, mis on isa moodi.
Minu ärevus, mu depressioonihood, obsessiiv-kompulsiivne häire,
uimastid, alkohol… Nagu tal.
Kui ma end omade vahenditega ei ravinud, tundusid asjad mu jaoks täiesti rusuvad.
Kui lisandub… alkohol, hakkad äkitselt vaid ühe asja peale mõtlema.
„Ma joon,“ ja äkitselt mõistus rahuneb.
Ma pean vist rahunema. Mu süda ütleb: „Lollpea!“
Sind nähes arvatakse vist, et sa katsetad võõrainete manustamisega.
Ravimitega. - Jah.
Ei. Mina mitte.
Ja sellest lihtsalt sai mu identiteedi osa.
Ma mõtlesin: „Saan seda teha, et päeva üle elada.“
Ja veidral kombel võtsin ma stimulante, nagu kokaiini ja muud, et rahuneda.
Rääkisin sellest oma isaga. Temaga oli sarnane lugu.
Vihastame operaatori välja. „Ei!“
Ta kasutas stimulante keskendumiseks ja lõõgastumiseks.
„Kas huuled on värvitud?“
Me hakkasime vist teineteist sügavamalt, põhjalikumalt mõistma siis,
kui tema otsustas alkoholist loobuda.
Umbes siis mõistsin mina esmakordselt, et mul on probleem.
Seega suhtlesime sel teemal.
Ma tahtsin võimalust teda paremini tundma õppida,
sest ma ei mõistnud päriselt, mida ta oli üle elanud.
Kui tal diagnoositi Parkinsoni tõbi…
tundsin ma tema pärast muret.
Aga ma olin segaduses.
Talle tundus, et tema võime teha asju, mida ta armastas,
nagu meelt lahutada ja esineda, oli kadumas.
Ma nägin oma isas tohutul määral frustratsiooni.
Ta oli aeglaselt triivimas.
Mina veel tollal jõin alkoholi.
Ma hakkasin tundma rusutust ja nördimust,
sest ma polnud kindel, kuidas oma isa aidata.
Ma rääkisin temaga peaaegu iga päev, kui mitte päriselt iga päev…
tema viimases elujärgus.
Suri näitleja Robin Williams 63-aastaselt enesetapu läbi.
Läänerannikul suri Robin Williams. Ta oli 63-aastane.
Mõtlen Robin Williamsi peale.
See on täiesti šokeeriv ja kohutav.
SURI 63-AASTANE ROBIN WILLIAMS
Ma olin šokeeritud.
Tema surmast sai ülemaailmne sündmus.
Ma leinasin avalikult.
Ma ei osanud leinata privaatselt.
Ma polnud võimeline omaette paigal püsima
ja seda kõike kogema.
Aga mida kuul tegi? - Tungis läbi turvise ja vigastas teda.
Ei surnud? - Ta pole surnud.
Aga seepärast viivad Tom Cat ja Aardvark Al ta ära.
On lihtsalt asju, mida tahtsin talle öelda…
ja asju, millest tahtsin temaga rääkida,
ning… ma sain võimaluse mingil määral seda teha,
aga mitte nii palju, kui tahtsin.
Ja mu elu muutus sellega ohjeldamatuks.
Ma olin lihtsalt vihane ja kurb
ning ma ei tahtnud midagi tunda ja…
Ja seega…
See lihtsalt laastas.
Ma liialdasin alkoholiga.
Kahjustasin oma suhteid perega.
Mind oli haaranud psühhoos.
Minu jaoks oli raske…
lihtsalt inimestega tavaliselt suhelda, tavaliselt vestelda,
sest mul oli nii murtud ja isoleeritud tunne.
Paljude jaoks, kellel on leinaga väga raske,
on sõltuvus ilmselgelt ülinõrk koht.
Sõltuvus on praegu Ameerikas suur kriis…
VAIMUHAIGUSTE LIIDU PEAARST
…aga näeme seda nüüd moraalivea asemel bioloogilise nõrkusena.
Seega me ei nimeta seda enam ainesõltuvuse häireks,
vaid aine tarvitamise häireks.
See on väga tähtis.
Sul on bioloogiline nõrkus ja sinu käitumine mõjutab seda.
Nii on see täpselt nagu diabeet
või haigused, mida moraalselt hukka ei mõisteta.
Iga inimene on erinev.
Mina olen hakanud tõeliselt hindama iga isiku paranemisteekonna unikaalsust.
Ma vajasin abi. Ja mul diagnoositi posttraumaatiline stressihäire.
See mõjus äratusena.
Ma pidin oma elu muutma.
Pidin ka lõpetama omade vahenditega ravimise
ning kogema asju nii, nagu vaja, ja lihtsalt tundma,
hoolimata sellest, kui valus kõik on.
Ma pidin leidma viisi, kuidas oma kogemusest rääkida
ning haavatav olla ja tagasi anda.
See viis mu vaimse tervise propageerimise teele.
Robin Williamsi vanim poeg Zak
kuulub gruppi nimega Inseparable, mis edendab ligipääsu taskukohasele
kvaliteetsele vaimse tervise ravile.
DEPRESSIOON LEVIB USA-S KÕIGI SEAS
Tere tulemast, Zak Williams. Suur tänu siia tulemast.
Nõrkuse asemel peame hakkama selles tugevust nägema.
Üsna selgeks on saanud see, et ma pean keskenduma jätkuvalt
aitamisele, tundmaks jätkuvalt millegi korda saatmist.
Seepärast vist, et ma ei suuda paigal püsida.
Ma teadsin, et Zak on täiesti valmis isaks saama.
Mulle avaldas suurt muljet eneseparandus, millele Zak oli pühendunud.
Ma tahtsin partnerit, kes sooviks koos areneda,
vabatahtlikult end muuta, et paremaks saada.
ZAKI ABIKAASA
Ja Zak oli selline isik.
Olivia soodustas paranemist ja võimaldas mul avaneda.
Ma olen karskusele pühendunud.
Ning ma ravin jätkuvalt sümptomeid,
mis mind sõltuvust tekitava tegevuseni viisid. Ja see on teekond.
Alles tagasi vaadates näed neid asju
ja saad öelda: „See on põlvkondlik probleem.“
Ma jumaldan lapsevanema rolli. See on parim olnud.
Kas ma tajun põlvkondliku tsükli katkestamise võimalust?
Jah, minu arust on võimalus suur.
Olla oma poja kõrval selge pilguga ja keskendunud.
Olla tema jaoks olemas.
Vahel vaatab mu poeg mind, silmis selline pilk: „Noh, kuidas jääb?“
Kuule, Zak, et siis…
ma ei tea.
Aga tee peal ehk võime käest kinni hoida, paar nalja rääkida ja lõbusalt aega veeta.
Hei, kuidas ooperisse pääseb?
Rahaga.
Jah. Läki, semu.
Ega sa karda?
Ei. Persse kah.
Igaühel on mingisugune valu.
Sa võid end kõige edukamaks ja õnnelikumaks pidada,
aga see ei tähenda, et su elu on korras.
Kas oli siis üks kindel hetk
või kogemuste või sündmuste, juhtumuste sari,
mis sundis sind ütlema: „Ma vajan abi.
Äkki ma joon liiga palju või teen muud liiga palju?“
Kas oli intsident?
Ei. Alles siis, kui paar mulle lähedast isikut
hakkasid ütlema: „See pole normaalne käitumine.
Äkki sul tasub seda uurida,“ või: „Äkki sul tasub abi otsida.“
Ma reageerisin nii. „Ma ei vaja abi.“ - Muidugi mitte.
Tagasi vaadates on kõik õiges ajas kinni.
Minu 20. eluaastate lõpus muutus elu mu jaoks väga kiireks.
Jah. - See mõjus kurnavalt.
Ma reisisin igale poole, sest mu pere silmis
olin ma vist see isik, kes nagu… „Peame saatma kellegi sinna. Nepali.
Harry, mine sina.“
Mina olin alati nõus. Ma olin alati valmis jah ütlema.
Aga aina sedasi nõustudes ning jah öeldes põlesin ma läbi.
Ja minult justkui eemaldati kaas.
Kõik emotsioonid, mida olin aastaid alla surunud,
tõusid äkitselt esile.
Ning ma käisin arstide, spetsialistide ja psühholoogide juures.
Käisin alternatiivravi pakkujate ja igasugu inimeste juures.
Aga mind aitas see, kui tutvusin ja sain olla koos Meghaniga.
Tõesti? - Ma teadsin, et kui ma psühholoogi juures
end korda ei tee, siis kaotan selle naise,
kellega kujutan ette end ülejäänud elu koos veetmas.
Kohe meie suhte alguses tuli palju õppida.
Meghan oli šokeeritud, kui ta astus Briti kuningliku pere kulisside taha.
Ta soovitas mul psühholoogi poole pöörduda reaktsioonina meie vaidlusele.
Ja selle vaidluse käigus
muutusin ma enese teadmata taas 12-aastaseks Harryks.
Psühholoogi juures käima hakates, juba teisel seansil vist,
ütles psühholoog mulle: „Tundub, et sa muutud taas 12-aastaseks.“
Ma tundsin veidi häbi ja vajadust end kaitsta.
Nagu: „Kuidas sa julged? Nimetad mind lapseks?“
Ja tema: „Ei, ma väljendan sinu suhtes kaastunnet ja empaatiat
sinuga lapsena juhtunu pärast.
Sa ei seedinud seda, sul ei lastud iial sellest rääkida
ja nüüd äkitselt tuleb kõik esile eri viisidel ülekantuna.“
See oli minu jaoks õppeteekonna algus.
Ma mõistsin, et olen elanud mullis selle pere ja institutsiooni sees.
Ning ma olin justkui mõtteviisis või vaimulaadis lõksus.
Meie suhte avalikustamise esimese kaheksa päeva jooksul
öeldi, et Harry tüdruk on justkui Comptonist pärit.
COMPTONIST PÄRIT
Ja et Meghani eksootiline DNA teeb kuningliku vere paksemaks.
„MEGHANI SEEME RIKUB MEIE KUNINGLIKU PERE ÄRA“
Meid jälitati, pildistati, aeti taga, ahistati.
Kaamerate klõpsud ja välgatused ajavad mind marru.
See vihastab mind, tuletab mulle meelde mu ema saatust ja minu lapsepõlve.
Aitab küll.
Aga see saavutas täitsa uue taseme
mitte ainult traditsioonilise meediaga, vaid ka ühismeediaplatvormidega.
VIHKAN MEGHAN MARKLE'IT!
Ma tundsin end täiesti abituna.
#MEGHANMARKLEVALETAB
Ma arvasin, et mu pere aitab.
Aga igale küsimusele, palvele, hoiatusele, millele iganes
vastati täielikult vaikides või seda täielikult eirates.
Me üritasime neli aastat toime tulla.
Tegime kõik võimaliku, mida teha saime,
et seal püsida ning oma rolli ja tööga jätkata.
Aga Meghanil oli raske.
Inimesed on näinud fotosid, millel pigistame teineteisel kätt
Londonis Royal Albert Halli heategevusüritusele saabudes.
Ta oli tollal kuuendat kuud rase.
Inimesed ei mõista ehk, et enne seda tol õhtul…
otsustas Meghan rääkida mulle
oma enesetapumõtetest ja endalt elu võtmise plaani üksikasjadest.
Talle oli kõige hirmuäratavam tema mõtteselgus.
Ta polnud aru kaotanud.
Ta polnud hull. Ta ei ravinud end tablettide ega alkoholiga.
Ta oli täiesti karske ja igati tervemõistuslik.
Kuid öövaikuses äratasid need mõtted ta üles.
Ta ei läinud asjaga lõpuni välja…
sest see olnuks minu suhtes ebaaus. Pärast kõike, mis mu emaga juhtus,
oleksin kaotanud veel ühe naise oma elus…
koos lapsega, keda ta kannab, meie lapsega.
Ma mõnevõrra häbenen seda, kuidas asjaga tegelesin.
Ja mõistagi süsteemi tõttu, milles olime, ning oma vastutuste ja kohustuste tõttu…
saime põgusalt kaisutada ja pidime siis riideid vahetama
ja politsei eskordiga konvoisse istuma
ning Royal Albert Halli heategevusüritusele sõitma.
Ja astuma siis välja fotokate müüri ette ning teesklema, et kõik on korras.
Polnud võimalik öelda: „Teate mida? Täna me ei lähe.“
Sest kujutage ette, milliseid lugusid see tekitaks.
Kui me naisega seal istusime ja teineteisel kätt pigistasime…
hakkas Meghan tulede kustudes kohe nutma.
Mul oli temast kahju, aga samas panin endale pahaks seda,
et antud olukorras lõksus oleme.
Mul oli piinlik, et asi nii halvaks läks, ja mul oli piinlik pere poole pöörduda.
Sest ausalt öeldes,
nagu paljud minuvanused võivad vist mõista,
tean ma, et ma ei saa oma perelt seda, mida vajan.
Siis sündis mulle poeg,
kellele tahan pigem täielikult keskenduda
selle asemel, et iga kord talle silma vaadates mõelda,
kas mu naist ootab minu ema saatus ja mina pean siis poega üksi kasvatama.
See oli üks suurimaid lahkumise põhjuseid.
Tunne, et oleme lõksus ja et meid kontrollitakse hirmuga,
nii meedia kui ka süsteemi enda poolt…
kus ei julgustatud iial sellisest traumast rääkima.
Aga nüüd ei lase ma kindlasti end iial vaikima sundida.
10. klassis tundsin ma end tõeliselt sihituna.
Mul on tunne ja ma ei tea täpselt, mis see on, aga võib-olla tean,
kuid kas see on päriselt
ja kuidas rääkida sellest inimestele, kes mu elus on?
See hetk, mil ma tõdesin: „Äkki mul ongi depressioon?“
leidis aset mu esimesel kolledžiaastal.
Ma olin tennise 3. divisjonis mängimise pärast elevil,
aga mul oli vist lihtsalt kolledžist vale ettekujutus.
Esimest korda kodunt eemal elamine oli suur muutus.
Ma lihtsalt käisin lohinal kampuses ringi.
Mul oli raske leida energiat oma toast lahkumiseks.
Kolledžis käimine muutis seda, kuidas ma depressiooniga tegelen,
sest seal oled alati inimeste seltsis,
seega tuli palju… sahteldada.
Nagu, praegu pole õige aeg närvivapustuse jaoks.
Teed seda kell 12-13 ning siis lähed loengusse
ja siis kell 20.00 ehk võid saada taas närvivapustuse, kui toakaaslane on ära.
Mu peas on sasipundar ja ma ei suuda millelegi keskenduda.
Ma isegi ei mäleta, millal päriselt õnnelik olin.
Mul on nii valus ja see ei lõpe.
Vahel ma mõtlen, kas võimendan oma probleeme.
Kas ma lihtsalt pole visa? Ma ei tea.
Kolmveerand vaimse tervise probleemidest ilmnevad enne 25. eluaastat.
Selles vanuses üritad selgitada välja, kes sa oled.
See, et sulle antakse veel üks raskus,
haigus, mille pead oma identiteediga lõimima,
on minu arust üks suurimaid väljakutseid.
„Kas see olengi mina? Kas see on osa minust?
Kas ma saan õppida sellega elama? Kas see tuleb iial tagasi?“
Ning kolledžid ja ülikoolid on kõik äärmiselt erinevad.
Pole kooskõlastatud vaimse tervise süsteemi.
Professionaalset abi on väga raske leida.
Vajaduse tekkides taotlesin ma akadeemilist abi.
See oli frustreeriv, sest tundus,
et ma pean oma depressiooni kuidagi tõestama.
Ma ei tea, kuidas seda teha.
Oli palju eksameid ja suur surve tennisega.
Pärast seda, kui naasin oma tiimiga turniirilt,
sain ma vist närvivapustuse.
Seega läksin ma koju.
Mu vanemad emigreerusid siia Taiwanist. Meid kasvatati suhtumisega,
et oma probleemidega ise toime tulemine teeb su tugevamaks.
Vaimse tervise teemal ei räägitud mu peres kordagi.
Seega 1. põlvkonna aasia-ameeriklasena
pidin mina seda vestlust alustama.
Ja see ei läinud nii…
„Sul on asjade kohta küsimusi ja see pole halb.“
„Ka mul on selline tunne olnud,“ või: „Räägime sellest.“
Pigem tekkis paanika.
Suurem paanika, kui oleksin tahtnud.
Ma ei suutnud olukorraga silmitsi seista,
leppida sellega, et mu lapsel on depressioon.
Ma kartsin, et kui tunnistan tema haigust…
CRYSTALI EMA
…jääbki ta igavesti haigeks.
Sellepärast viivitasingi tema arsti juurde viimisega.
Ma kartsin, et sellest saab pikaajaline probleem.
Tema õde ütles, et tal on vaja arsti juures käia.
Nii seisimegi lõpuks murega silmitsi.
Olime emaga kindlalt samu vestlusi aina uuesti pidanud.
Seega on meil raske teha edusamme oma suhtluses,
kui me pole ikka saanud kaugemale sellest, et ema võib
väljendada muretsemist nutu ja muu säärasega.
Aga kas sa oled talle öelnud, et kui ta nii teeb…
CRYSTALI ÕDE
…tekib sul tunne, et pead nüüd teda aitama,
kui räägid avameelselt, et tema mõistaks ja sind aitaks?
Kas sa oled talle seda öelnud? - Vist olen küll. Paar korda.
Mida tema ütles? - „Issand, anna andeks,“
ja siis lihtsalt… Ma ei tea, see lihtsalt nagu pole…
Olen rääkinud mampsiga sellest, et tema peaks ju ema olema. Eks?
Tema peaks meile toeks olema.
Seega end nõrgana näidates arvab ta: „Oi ei, vundament kõigub.“
Ja: „Kuidas saavad mu lapsed
mulle toetuda, kui ma ei saa tugevana neile toeks olla?“
Ja millegipärast tähendab Aasia kultuurides tugevus tunnete varjamist.
Tundus, nagu ma üritasin aidata oma emal midagi üle elada,
kui vajasin ise abi.
Ma pean veel õppima sellega toime tulema.
Eriti siis, kui ma ei oska sinuga suhelda või kui sa ei taha sellest rääkida.
Või kui sa ütled, et sul pole viga, aga tundub, et on küll.
Tavaliselt me vaid kallistame ja nutame. Siis…
Olgu. Aga probleem on ikka alles. - Aga minu arust…
Sa tahad iga kord, kui temaga räägid, probleemi lahendada.
Sa tahad veenduda, et ta on õnnelik. Aga see pole nii.
Mei-Mei, kui ta meiega asja jutuks võtab, tahab lihtsalt südant kergendada.
Lihtsalt oma tundeid välja lasta, neist rääkida.
Ja siis peame lihtsalt talle toeks olema: „Olgu, oleme sulle toeks. Mida sa vajad?“
Sa ei saa midagi teha. - Jah.
Peale selle.
See on su ainus töö.
Olgu. - Ole vaid toeks. Sa pole mu psühholoog.
Ma ei ürita sinuga lahendust leida. Mõistad?
Sa tuletad mulle meelde, et mul olid sarnased raskused.
Kas oleme su arust sarnased?
Ma ei tea. Sa pole mulle oma lugu rääkinud.
Aga võib-olla oleme. Vahel oleme veidi sarnased.
Mind ümbritsevad inimesed ütlesid, et ma mõtlen liiga palju.
„Sa mõtled liiga palju. Sul on kõik olemas. Miks sa mõtled…“
Aga sisimas on ikka tühi tunne.
See on…
Mu elus oli palju stressi, eriti immigrandina.
Ma aina nutsin oma autos.
Ma polnud millegi pärast kurb, vaid lihtsalt tundsin end abituna.
Aga ma ei rääkinud sellest iial oma lastele.
Minu arust on see tema suhtes nii ebaõiglane.
Mina olen see, kes nad siia tõi.
Oleksin pidanud nende jaoks kõik valmis seadma, talle hea elu andma.
Vabandust, ma ei oska seda öelda.
Las ma… Üks hetk.
Mulle lihtsalt tundub, et ma pole ema, kes saab aidata.
Üritan aidata, aga ei saa. Ma tõesti ei saa teda aidata.
Ma tunnen end väga süüdi.
Ma ei taha, et sa arvaksid… et ma sinust ei hooli.
Aga ma ei pööranud piisavalt tähelepanu sellele, mida sa üle elasid.
Pärast igat vestlust ei pruugigi edusamme teha.
Mõistad? Vähemalt, nagu,
me alati üritame ja minu arust tänu sellele, et aina üritame…
saame uusi asju teada. Mõistad?
Ma mõistan, et ta on minust palju tugevam.
Crystal julgustas ka mind psühholoogi juures käima.
Mu kodusoleku ajal oleme palju vestlusi pidanud.
Oleme kindlalt lähedasemaks muutunud, üritades koos asjas selgust saada.
Mul on mu sõbrad, mul on mu psühholoog, mul on mu koer.
Depressioonist rääkimine aitab sellega paremini toime tulla.
Ma võtsin selle semestri vabaks.
Ja ma üritan nüüd koos psühholoogiga kaugemale jõuda.
Pole õiget viisi selleks, kuidas midagi seedida.
Sellest saab vaid osa su loost.
Väga hea, esikäega. Sedasi.
Lase käia.
Just nii. Väga hea, löö.
Olen ligi 10 aastat treeninud, et olümpiale jõuda.
Löö.
Kõik loodavad minust kuldmedalit.
Lähemale, just nii. Aeg.
Tubli.
Aga mul on oma sundhäirega raske.
Alguses ei tahtnud ma abi, sest ei vajanud seda oma arust.
Siis sain ma väga rasket sorti närvivapustuse
ja mõistsin, et vajan professionaalsemat abi.
Ma olin lihtsalt sellises nõiaringis…
Pesen nägu, pesen käsi, viin prügi välja, põmm-põmm, lakkamatult.
Puhtaks saamise tunne ei muutu.
Ma ei suutnud lõpetada ja sain pahaseks ning lõin valamut või seina.
Ma tammusin edasi-tagasi. Mu lihased pinguldusid.
Ja ma nagu… hingan nii raskelt.
Ma sain kolm päeva heal juhul kaks tundi magada.
Tekivad luulud, mõtted on sassis.
Mul olid mõtted, nagu: „Oeh, oleks lihtsalt kergem mitte nii elada.
Ja kuidas seda teha? Mitte eksisteerides.“
Hiljem tol õhtul ma langesin põrandale, võtsin telefoni kätte,
helistasin treenerile.
Ma avan ukse ning näen igal pool puhastusvahendeid ja muud säärast.
Tema istub oma toas põrandal ja väriseb.
USA POKSI ABITREENER
Ma küsin: „Mis toimub? Ole nüüd, Gin, ära jama.“
Tema: „Ei, asi on tõsine. Ma ei saa seda enam teha. Ma ei taha.
Mul on vist lõpp käes.“
Mina: „Ginny, sa justkui räägid enda tapmisest.“
Ma pidin teda embama. Ütlesin: „Ginny, tule siia.
Me ei tee seda. Ma ei näe sind ennast tapmas.“
Ja ma ütlesin talle: „Me ei sure, sest ma ei lase sul ennast vigastada.“
Kuidas sa oskasid olukorda lahendada? Kas sa lihtsalt toimisid vaistlikult või…
Ta üritab mind nutma ajada, Russ. Ma ei hakka.
See õhtu oli minu jaoks väga liigutav,
sest kahjuks pani see mind surmale mõtlema.
Mul on paljud tuttavad end ära tapnud…
Mu jutt pani? - Jah.
Ma ütlesin, et ei taha enam nii elada. - Ja mina ütlesin: „Ei.“
Seda kuuldes mõtlesin, et mul on sõbrad end ära tapnud.
Mul on tuttavate sõbrad end ära tapnud.
Ja mõtlesin: „Oi ei, asi on praegu tõsine.“
Ja ma ei saa kellelegi helistada. Pean sinna minema.
Ja esimene asi oligi sinna tulla
ja näidata, et olen toeks. „Kui meil on valus, siis on koos valus.“
Siis teadsin, et poks pole enam tähtis. Su elu peab prioriteet olema.
Ma ei hooli meistritiitlitest, kuldmedalitest ega millestki.
Viime su võimalikult kähku koju ja psühholoogi juurde.
Ja võrratu, et minu poole pöördusid
ning ütlesid: „Treener Kay, ma vajan sind praegu väga.“
Oeh! - Jaa.
Läks. Aeg treenida. - Trenni aeg.
Mõned vaimse tervise hädad on ajutised. Mõnedel on tõusud ja mõõnad.
Teiste puhul saab sümptomeid leevendada, ent mitte terveks ravida.
Üks suur küsimus vaimse tervise hädadega on: „Kui hästi sellega elada saab?“
Mõned lausa õitsevad enda omaga. Mõned õitsevad tänu sellele.
See on väga individuaalne nähtus.
Iga inimene on erinev. Paljud kannatavad.
Ja parimad tulemused sünnivad siis, kui liidad parima arstiteaduse
koos taastumissüsteemiga.
Tegeliku elamisega, teekonnaga paranemise suunas.
Hei! Kuidas sul läheb?
Hästi.
Olgu. Niisiis… - Pane siia.
Palun. Tee oma mustkunsti. - Miks sa seda siia ei pane?
Issand, ma küürisin enne su tulekut.
Ma alles küürisin. - Olgu. Jah, aga mul hakkab parem.
Ma saan olla Ginny sõber vaid juhul,
kui tohin talle millal iganes arvamust avaldada.
Meil on lihtsalt selline sõprus.
Ma ei saaks rääkida kellegi teisega nii, nagu ma Ginnyga räägin.
GINNY PARIM SÕBER POKSIJA, USA OLÜMPIAKOONDIS 2016
Aga see justkui võimaldabki meie sõprust.
Sest kui ma hoiaksin kõike sisimas ja mul oleks mingi tunne,
ent ei saaks seda talle öelda, siis teataksin: „Ma ei saa seda teha.“
Sa siis muretsed käru pärast,
aga kurgi pestitsiidide pärast mitte? - Ma peseksin seda igal juhul,
aga seebi pärast ei põeks, sest kilekotis oli.
Ma olen tema parim sõber ja talun seda.
Me võime vaielda ja kisada ning oleme sõbrad edasi.
Meie suhe on lihtsalt selline.
Oleme hingesugulastest bestikad ja elame üle.
Küpseid avokaadosid võiksid tuua? Pagan…
Ei, see oli kõige küpsem, mille leidsin.
Sa ju leidsid veel mõned?
Mis mõttes? - Mida see tähendab? Mida?
VAREM…
Persse! Vabandust.
Issand.
Pean need ostma, aga neid ei söö.
Viskasid need ära, kuigi koort ei söö ju? - Ära muretse.
Avokaado koort ei sööda, Ginny! - Ma tean. Lihtsalt…
Hakkisid peeneks? - Süsteem on nagu.
Olümpiamängude järel asjad muutuvad.
Tal pole siis enam seda stabiilsust, mida olümpia sihtmärk pakkus.
Ma tõesti muretsen tema pärast.
Ainsa asjana on taas halvemaks läinud see,
kuidas ma taskurätte või kindaid välja võtan. See on üsna halvaks läinud.
Ta peab hakkama maksma ise üüri, toidu ja tervisekindlustuse eest.
Ta kulutas nädalas 300 dollarit tarvetele.
1200 dollarit kuus.
Kõik su arved tõusevad lakke. - Ma tean. Tänan meelde tuletamast.
Ja sa ei saa minuga siin elada.
Olgu. - Tead küll, et saad.
Jah.
Tema närvivapustus oli kasulik, sest igaüks vajab sellist hetke,
kus ta mõistab: „Ma ei saa seda üksi teha. Vajan abi.“
Ma tean, et ta ei vabane sundhäirest üleöö,
aga teeme selle taas ohjeldatavaks.
GINNY PERE KODU
Ta on võidelnud sellega 12. eluaastast saati. Kauemgi vist.
Kaheksase või üheksasena…
GINNY ISA
…pidi ta 30 minutit duši all käima.
Kaheksa-aastasele ütled ju: „Keera dušš kinni ja mine magama!“
Tema ei suutnud seda teha. Ning mina olin vist kohutav isa
ja keerasin vee kinni, et ta duši alt ära tuleks.
Ning sellest polnud mõistagi abi. - Kasu polnud, aga…
Tekitas rohkem hädasid.
Oma lastele ei taha ju muud kui täiuslikku elu. Eks?
Nii et… See pole täiuslik. Kaugeltki mitte.
See on siis Ginny vannituba.
GINNY EMA
Dušikardina võtab ta vähemalt kord nädalas ära.
Võtab kõik kardinarõngad ära ja tahab, et ma neid nõudepesumasinas peseksin.
Ja siin on üks tema prügikastidest, Walmartist ostetud tarbeid täis.
Siin on veel üks suur. Veel kaks kastitäit asju.
Minu arust see, mida paremini ta poksib ja mida suuremat survet avaldab talle see,
et parimaks jääda ja nii edasi, kindlasti halvendab tema seisundit.
Hambaid võin pesta 30 minutit, vahel kauemgi, olenevalt mu enesetundest
või mu ärevuse tasemest.
Kui ma võtan asja pakendist välja ja tunne pole õige, on asi määritud.
Nagu teiste vaimse tervise hädadega,
aitavad mitmed tegurid ühiselt obsessiiv-kompulsiivsel häirel tekkida,
sealhulgas bioloogilised, psühholoogilised ja keskkonnategurid.
Mõned sundhäirega…
GINNY PSÜHHOLOOG
…otsivad „seda õiget“ tunnet.
Ginny läbib rituaali, et tekiks tunne, mis talle meeldib.
Vahel saab ta soovitud tunde,
mis kinnitab tegu ja laseb tsüklil jätkuda.
Persse.
Mõlemad hambaharjad tunduvad määritud ja rohkem mul neid pole.
Seega nüüd, kuna mul on ülejäänud päev vaba,
läheksin poodi ja ostaksin hambaharju juurde.
Me üritame seda tsüklit peatada.
Lähme õue ja määrime su käsi?
Olgu. - Hea küll.
Sa näed nii hea välja.
Kuidas me siis su käsi määrime? - Alati saame prügiga alustada.
Kõige tõhusam käitumisravi on kokkupuude koos reaktsiooniennetusega,
kui ebamugavustunnet tekitavaid asju ei väldi, vaid neile lähened.
Olgu. - Mis su eesmärk siin on?
Käed võimalikult räpaseks teha.
Miks me seda teeme?
Et tunneksin end räpasena mugavalt
ja et…
ei tekiks tungi seda kohemaid üle pingutades maha pesta.
Kas on räpane tunne? - Jah.
Selge.
Mida me nendega teeme? - Olgu.
Olgu. - Jah.
Me tahame teha nii, et poleks kerge lihtsalt ära pesta.
Tahad, et panen näo vastu?
Ma… - Ma tean, et tahad seda.
Kokkupuuteteraapia on nii pagana raske.
See on minu jaoks 10 korda raskem
kui kaheksa raundi oma sparringupartneriga.
Olgu, ma teen nii.
Olgu.
Ma olen veidi… - Jah.
Ma pühendun sellele.
Kokkupuuteteraapia väga tähtis osa on koostöö.
Olgu. - Ravi eesmärgid seab patsient.
Arst laseb patsiendil juhtida.
Nii, et sellest poleks kerge vabaneda. - Jah.
Mu patsiendid teevad tõeliselt raskeid asju,
mis tekitavad märkimisväärset emotsionaalset ängi.
Mida sa veel puudutada saaksid? - Ju seda prügi.
Võtan selle kätte. - Olgu.
Selle asja. - Olgu.
Nad sõid sõõrikuid. - Jah.
Ma tahan lasta neil mõista, et see emotsionaalne äng ei kahjusta neid.
Väga hea, Ginny. Hinga.
Pole viga, kui sa tunned sellega ebamugavust.
Olgu.
Tema ümber on hea tugigrupp. - Jah, selleta ta toime ei tuleks.
Sul on head sõbrad, sest ise oled ka.
Ma pole eal nii ustavat sõpra näinud. Sa oled oma sõpradele nii ustav.
Aitäh, ema. - Aga jällegi, sest sina… olid aus.
Nojah. - Ütlesin nii Russile.
Ta lihtsalt ütles välja: „Olgu, asi on nii.
Peate seda ehk veidraks. Mul on sundhäire. Selline olen.“
Ja nende reaktsioon oli: „Olgu.“
Mikaela ei osanud kaua sellega toime tulla.
Ta… - Kes?
Ta muutis mu ärevuse hullemaks. Mikaela. Ta ütles: „Jäta järele!“
Mina: „Mikaela, sa ei aita.“ Tema: „Mida?“ Ta ei osanud aidata.
Ta õpib siiani.
Kindlalt õpib veel. - Mina ei osanud ka.
Sa aitasid mind, sest ma ütlesin: „Ginny…“ Kui ta midagi tegi, käskisin lõpetada.
Ta: „Ema, see teeb hullemaks. Pean otsast alustama.“
Seega ma õppisin teda lihtsalt rahule jätma.
Pean ta rahule jätma. - See on raske.
Kuigi ta ajab mind hulluks, kasutades nii palju seepi ja vett.
Ma pean astuma sammu tagasi.
Sest kui ma midagi ütlen, eskaleerib see asja.
Ja kui see eskaleerib teda, eskaleerib ka mind, seega…
Jah, põhimõtteliselt me lihtsalt
ei õpeta ainult raskustes isikut, vaid ka tema lähedasi, teda aitama.
Aga ma armastan teid.
Mul on kõige pärast jubedad süümepiinad.
Ma ei taha, et ta end süüdi tunneks. Valus on.
Ma tean, aga tunnen siiski. Lihtsalt… - Milles sa end süüdi tunned?
Selle kõigega teie vaevamises.
Oma ärevusega teis ärevuse tekitamises. Kõiges.
Me oleme kõige õnnelikumad inimesed maailmas.
Eranditult.
Oli ta kerge laps? Ei.
Õnnelikemad maailmas. - Oli raske laps? Jah.
Aitäh, paps.
Tema elu on obsessiiv-kompulsiivse häire tõttu
kümme korda raskem.
Aga tal on eesmärk.
Ja ta võidab kuldmedali.
Väga hea. Hea vasak.
Ärge häbenege end iial oma raskuste pärast.
Sest meil kõigil on millegagi raskusi.
Keegi pole täiuslik, peale minu. See oli nali.
Tõlkinud Silver Pärnpuu