Når folk taler om deres psykiske problemer,
er noget af det, der går igen...
...som jeg tror, at mange oplever... Det er
for det første erkendelsen af, at der er noget galt,
og behovet for at bede om hjælp.
Alle er forskellige, men jeg har erfaret,
at det ikke handler om, hvad der er galt, men hvad der er sket.
Det synes jeg er en vigtig pointe,
for der er ikke noget at skamme sig over.
Jeg kan bruge min egen erfaring
til at støtte eller hjælpe andre,
der har lignende problemer og lignende traumer.
Mit liv bliver bedre, når jeg tror på, at jeg kan hjælpe andre,
og jeg har på en måde viet min karriere og mit liv til det formål.
Det, der har givet mig en dybfølt trang til at gøre noget,
er oplevelserne med mine piger.
Det var første gang, jeg havde pigerne fra min skole i Sydafrika
med på universitetet her.
Den første pige, der startede som ny studerende på en eliteskole,
følte sig meget ensom og isoleret.
Jeg troede, jeg kunne tale det væk
og bruge noget tid på det. Så blev jeg ringet op.
Hun havde forsøgt at begå selvmord.
Så var der en pige mere og en pige mere,
og så var der en pige mere og en mere...
Jeg tænkte: "Hvad i alverden foregår der?"
Sandheden er, Harry, at jeg har tilbragt for mange nætter på psykiatrisk afdeling.
Da var det, jeg begyndte at forstå det.
Der er noget, vi ikke gør. Der er noget, jeg overser.
Der er noget, jeg...
Jeg forstod det ikke. "Hvad mener du med, at du er deprimeret?"
Det kommer fra en, der har lavet mange programmer om depression.
Hvor længe har depressionen stået på denne gang?
-Siden juli. -Jeg har lidt af angst hele mit liv.
Jeg kan høre en stemme. Hvad er det?
Jeg blev misbrugt seksuelt, da jeg var fem år.
Jeg ville bruge min stemme til at fremme forståelsen af psykisk sygdom.
-Jeg har bipolar depression. -Alkoholismen kostede mig min familie.
Jeg magter ikke mit liv.
Ud med det. Vi græder altid her.
Men i starten var jeg ikke klar over, hvor alvorligt det var.
Den berømte dag, hvor vi forærede en masse biler væk,
var det vigtigste for mig ikke bare at forære biler væk,
men at kunne forære biler til folk, der havde brug for dem.
Åbn æskerne. En, to, tre!
Du får en bil!
Du får en bil! Alle får en bil!
Folk var der, fordi en bil var afgørende for at kunne beholde et job
eller for at kunne hente børnene efter skole.
Der var et essentielt behov for en bil.
Alex var en af dem, der var der.
Alex var en hjemløs pige,
der til trods for alt det, tilværelsen havde udsat hende for,
og til trods for problemer i familien... Det, der imponerede mig mest, var,
at hun blev færdig med sin uddannelse.
OPRAH OG ALEX
Det føltes som en drøm.
Det føltes som en Askepot-historie. Jeg kom fra at leve på gaden til alt det her.
Det meste af min barndom sad min far i fængsel.
Min far gennemtæskede min mor. Der var altid kaos derhjemme.
Skænderi og vold.
Jeg er så stolt af dig.
Du har været gennem et helvede, og vi... Jeg tror på, at du bare har brug for,
at nogen tror på dig, og det gør jeg.
Det gør jeg.
Jeg tror på dig.
Jeg kunne se mig selv i Alex.
Min opvækst hos min bedstemor.
Jeg fik prygl, da jeg var tre og fire og fem og seks år.
Derfor har jeg altid troet på, at man klarer sig godt,
hvis man har bare én person,
der siger: "Jeg ser dig. Jeg ser dig virkelig. Jeg forstår dig."
For mig var det mine lærere. Mrs. Duncan.
Hun var min trøst. Det var gennem hende, jeg så en værdi i mig selv.
Jeg vil gerne kunne give nogen det samme, som mrs. Duncan gav mig.
Tak, Gud.
Jeg kunne se, at Alex havde brug for et puf i den rigtige retning.
Hun havde brug for støtte, og at nogen troede på hende
og gav hende et stipendium til universitetet.
Jeg måtte vise hende,
at hun havde set rigtigt, da hun valgte at tro på mig.
Desværre begyndte jeg på universitetet med en 12-årigs uddannelsesniveau.
Jeg dumpede mit første semester. Lutter dumpekarakterer.
I starten af studietiden havde hun problemer.
Jeg anbefalede en terapeut.
Hun sagde: "Det er ikke den rigtige terapeut." Så fandt jeg en anden terapeut.
I årenes løb efter universitetet
prøvede jeg altid at være en støttende ven og mentor.
Men der var altid noget galt.
"Det gik ikke." Eller: "Jeg vil søge det job."
Så gik det heller ikke.
Endelig kom det job, som i mine øjne kunne gøre, at ringen var sluttet for hende.
Det var der, hvor jeg mødte hende første gang, Covenant House.
Jeg var vildt begejstret.
Det her er Covenant House, et herberg for hjemløse unge på 18-21 år.
Jeg boede her i 11 måneder, da jeg kom til Hollywood.
-Buenas. -Buenas tardes. Cómo está?
At arbejde for Covenant House, hvor de unge fortalte deres historier,
satte gang i mange følelser.
Hun arbejdede i Covenant House i et halvt år,
og så begyndte det at gå skævt for hende på en måde, jeg ikke havde oplevet før.
Jeg har brug for hjælp.
Det føles, som om jeg må hjælpe mig selv...
...for ingen har løsninger på mine problemer. Ingen ved noget.
Jeg sagde tit til mig selv: "Hvad i alverden er det, der foregår?"
Så gik det op for mig... Wow.
Jeg var trådt ind i noget, jeg faktisk slet ikke forstod.
Det skræmte mig.
Jeg sidder og tænker, at jeg har lyst til at begå selvmord.
Men hvorfor? Jeg vil ikke dø.
Jeg er ikke... Jeg elsker mit liv.
Jeg elsker ikke min fortid. Jeg elsker det liv, jeg har nu.
Det gør mig rasende, at min fortid stadig er en del af den, jeg er i dag.
Jeg kan ikke vælge den fra.
Hun fortalte mig, at hun bankede hovedet ind i en betonmur.
Jeg var ikke udrustet til at håndtere
hele den pakke, der fulgte med den unge kvinde.
Jeg skaffede hende en plads på et psykiatrisk behandlingscenter.
Jeg har beholdt mine dagbøger.
Nogle af dem er tilbage fra 9. klasse.
Jeg skrev: "Min far er altid i fængsel på min fødselsdag,
for han er meget voldelig over for min mor."
"Hele mit liv er noget rod."
"Jeg tænker på døden. Den skræmmer mig. Jeg skræmmer mig selv."
Det er sindssygt,
at mine psykiske problemer går så langt tilbage.
Jeg var 13-14 år.
Okay. Alex.
I dag skal du præsentere dit første trin.
Hold da op.
Jeg er nervøs.
-Du kan godt. -Ja.
Godt.
Første del.
"Min far var voldelig over for min mor, og han var alkoholiker."
"Min mor var meget voldelig over for mig, og hun pinte mig, da jeg var barn."
"Hun udsatte mig for fysisk, psykisk og verbal vold.
Jeg kunne ikke græde. Jeg fik ikke lov til at græde.
Jeg hader, at jeg har måttet leve med PTSD og ikke har haft nogen redskaber til det.
Det føltes som en håbløs kamp.
Som om jeg stod alene og besejret på en slagmark
og bare ventede på at blive likvideret, men der kom ingen og dræbte mig."
Jeg kan huske første gang, hun fortalte mig, at hun havde PTSD.
Jeg reagerede vist slet ikke på det,
for jeg forbandt det kun med soldater.
Det trængte ikke ind som noget, der virkelig var der.
Posttraumatisk belastningsreaktion blev oprindelig brugt
om soldaterveteraner.
De seneste 30 års studier af traumer har lært os,
at når to ting sker samtidig, et syn og en lyd, forbinder hjernen dem.
Den skaber en fysisk forbindelse i form af et minde.
Men den nedre del af hjernen har ingen tidsfornemmelse.
Folk, der oplever traumer i deres barndom eller ungdom,
har en masse små landminer i den nedre del af hjernen.
Hvis de bliver mindet om begivenheden,
kan de blive ængstelige og overvældede, og det er svært at bearbejde det.
En del af behandlingens dilemma er,
at man ikke kan forvente et enkelt lineært forløb.
Uanset om det er PTSD eller depression eller angst eller skizofreni,
så er det altid to skridt frem og ét tilbage.
Ét skridt frem, to tilbage.
Det gør det uhyre vanskeligt for familier og venner, der prøver at hjælpe.
De seneste fire måneder har været anspændte.
Jeg er på vej ud af The Meadows.
Og det er en stor verden derude.
Jeg smider støttehjulene, men jeg ved, at jeg godt kan cykle uden.
Ikke?
Hej, Alex.
-Hej. -Se lige dine fletninger.
-Jeg er vild med dem. -Er du vild med dem?
-Ja, de er skønne. -Tak.
Hvad er så din plan nu?
Hvornår bliver du udskrevet derfra?
Jo, altså, jeg har en uge tilbage.
Okay. Hvordan vil du så klare dig selv?
Hvad er planen der?
Jeg vil finde et nyt arbejde.
Hvad skal det være?
Det er et godt spørgsmål.
Det er det, jeg skal finde ud af.
Jeg skal i gang med jobsøgningen.
-Jeg skal... -Det er udgangspunktet.
Ja.
Jeg ved det godt.
Hvor skal du bo, når du forlader centeret?
Der er få dage til.
Hvor tager du hen, når du flytter ud?
Det ved jeg ikke.
Du skal finde ud af, hvordan du vil klare dig selv.
Tror du ikke, jeg har klaret mig selv hele mit liv? Jeg ved det godt.
Jeg skal lære at klare mig selv efter at have været i behandling. Det ved jeg godt.
Inden jeg fik en depression, havde jeg et arbejde.
Jeg har jo klaret mig selv, ikke?
Jeg ved godt, hvordan jeg klarer mig.
Lige nu starter jeg bare helt forfra.
Jeg taler ikke om fortiden.
-Jeg taler om nuet. -Det ved jeg godt.
Men hvis jeg kunne før, kan jeg også nu.
-Det vil tage mig noget tid. -Ja, det tror jeg gerne.
-Det er bare det. -Det tror jeg på.
-Ja. -Jeg tror på dig.
Og jeg kan godt.
Jeg kan godt.
Godt. Pas godt på dig selv.
-I lige måde. Farvel. -Farvel.
Det er svært, for nogle gange føles det, som om hun ikke rigtig fatter det.
Jeg vil ikke skuffe hende.
For PTSD er uhelbredeligt,
så der er brug for stor forståelse for, hvordan jeg har det.
Jeg har kendt Alex i 16 år.
Hun er så gavmild af natur.
Hun har et stort hjerte og vil så gerne gøre det godt.
Mit mål er at hjælpe hende med at nå dertil, hvor hun kan stå på egne ben.
Men jeg har begået fejl.
Jeg anerkender, at mine forventninger var forkerte.
Jeg tog slet ikke højde for den psykiske sygdom.
Min rejse med Alex fik mig til at se på psykisk sygdom
i et helt andet lys, end jeg havde gjort tidligere.
"DU HAR BARE BRUG FOR," SAGDE WINFREY TIL MOLINA, "AT NOGEN TROR PÅ DIG."
Det er ikke første gang, jeg har sådan en samtale med hende.
Det er kærligt ment fra hendes side.
Vi er begge to i gang med at lære noget. Hun har ikke kendt andre, der har PTSD
og er plaget af mareridt.
Det er ikke noget, der bare varer
i fire måneder, et halvt år eller et år. Det er en livslang rejse.
Terapeutisk forandring handler ikke om terapi.
Det er ikke den rette medicinering eller den rette diagnose.
Det er det aldrig.
Det handler altid om relationer.
Der var en særlig person. Der var en lærer.
En træner, et familiemedlem.
Det er en følelse af at høre til. En følelse af samhørighed.
Den må du ikke beholde. Det er mine, far.
Mine soldater er bedst. Du kan få alle dem her.
Du får dem her, så tager jeg dem.
Jeg havde en god barndom.
Jeg var skilsmissebarn.
Jeg havde to kernefamilier.
Men der var masser af glæde i mit liv fra en tidlig alder,
og når det gjaldt min far,
var han som forælder ligesom en rigtig god ven.
Tag godt imod Robin Williams. Robin.
Her er et billede af min søn.
-Hvad hedder han? -Han hedder Zachary.
Zachary, det er mr. McPherson.
-Hvor gammel er han? -Fire.
Okay. Din far er en fin fyr.
Det er til min søn. Vil du tage et billede?
Han var tit væk,
men når jeg fik chancen for at være sammen med ham...
Lederen hedder Cobra.
...dyrkede vi vores fælles hobbyer: computerspil, videospil,
science fiction og de legetøjssoldater, han samlede på.
Jeg var bare... Jeg var vild med det.
Jeg syntes, det var sejt, at min far gik op i det.
-Hej. -De skal på hospitalet.
Koala Bill skal straks på hospitalet.
Ja, Koala Bill passer godt på.
Han er såret.
Jeg følte mig elsket i min barndom.
Men min far havde psykiske problemer
en stor del af sit liv.
En hel masse angst og depression og afhængighed.
Noget af det handler om en arv fra generationen før.
Hele mit liv har jeg haft psykiske problemer.
Jeg havde OCD
og måtte tælle forskellige ting, inden jeg gik i seng om aftenen.
Jeg havde tvangstanker.
Jeg sov ikke særlig meget som barn. Jeg led af voldsom søvnløshed.
Jeg har en masse energi og ustyrlige tanker. Det er til en vis grad nedarvet.
Jeg prøver at være sød og forkæle ham.
Jeg sagde: "Jeg tager ham med i Disneyland.
Det bliver sjovt. Mickey Mouse for en treårig. Det bliver fantastisk."
For en treårig er Mickey Mouse sgu da en rotte på 1,80.
Så kommer Mickey: "Hej, kammerat."
Godmorgen, Zachary.
Hvad?
Som ung
fandt jeg ud af, at det beroligede mig at drikke og tage stoffer.
Det blev hverdag for mig
at gøre brug af alkohol og stoffer og den slags
til at holde styr på tankemylderet.
Jeg begyndte at genkende ham i dele af mig selv.
Min angst, mine depressive perioder, OCD'en,
stofferne, at drikke som ham.
Når jeg ikke selvmedicinerede, føltes alting totalt overvældende.
Når man så føjer alkohol til ligningen,
bliver tankegangen pludselig meget ensporet.
"Nå, jeg drikker." Så falder man til ro.
Jeg tror, jeg må sætte farten ned. Mit hjerte siger: "Dit fjols."
Når folk ser dig, tænker de nok, at du eksperimenterer med stoffer.
-Medicin, mener du. -Ja.
Nej. Ikke mig.
Det blev en del af min identitet.
Jeg tænkte: "Jeg gør det her, så jeg kan komme gennem dagen."
Det mærkelige var, at jeg tog opkvikkende stoffer, kokain, for at falde til ro.
Jeg talte med min far om det. Det var det samme for ham.
Lad os irritere kameramanden. "Nej."
Han brugte opkvikkende stoffer til at fokusere og slappe af.
"Har jeg læbestift på?"
Jeg tror, vi begyndte at få en dybere forståelse for hinanden,
da han besluttede sig for at holde op med at drikke.
Det var nogenlunde samtidig med, at det gik op for mig, at jeg havde et problem.
Det forholdt vi os til.
Jeg ville gerne lære ham bedre at kende,
for jeg forstod ikke rigtig, hvad han havde været igennem.
Da han fik diagnosen og hørte, at det var Parkinsons...
...var jeg bekymret for ham.
Men jeg var forvirret.
Han følte, at hans evne til at gøre de ting, han elskede at lave,
som omfattede at optræde og at underholde, forsvandt.
Jeg så en enorm frustration hos min far.
Han gled langsomt væk.
På det tidspunkt drak jeg stadig.
Jeg var overvældet, og jeg blev forbitret,
for jeg var ikke sikker på, hvordan jeg kunne hjælpe min far.
Jeg talte med ham næsten hver dag, hvis ikke hver dag,
i den sidste periode af hans liv.
Skuespilleren¨ Robin Williams er død i en alder af 63.
Tilsyneladende er det selvmord.
Robin Williams er gået bort på vestkysten. Han var 63 år.
Jeg tænker på Robin Williams.
Det er meget chokerende og rystende.
ROBIN WILLIAMS DØD I EN ALDER AF 63
Jeg var chokeret.
Hans død blev en global begivenhed.
Min sorg var offentlig.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle sørge privat.
Jeg var ikke rustet til at kunne sidde stille helt alene...
...og opleve alt det.
Men hvad gjorde kuglen?
Den gik gennem rustningen og sårede ham.
-Men han døde ikke? -Nej, han er ikke død.
Det er derfor, Tom Cat og Aardvark Al plejer ham.
Der er ting, jeg gerne ville fortælle ham...
...og ting, jeg gerne ville tale med ham om.
Og... Det fik jeg muligheden for at gøre,
men ikke så meget, som jeg havde ønsket mig.
Det gjorde mit liv uudholdeligt.
Jeg var vred og ked af det
og havde ikke lyst til at kunne føle noget.
Og...
Så...
...det ødelagde alting.
Jeg drak alt for meget.
Det gik ud over forholdet til min familie.
Jeg blev psykotisk.
Det var svært for mig at have...
...normal kontakt til andre mennesker.
At føre en normal samtale med nogen.
Jeg følte mig så nedbrudt og isoleret.
Mange mennesker, der har svært ved at håndtere deres sorg,
er sårbare og risikerer at ende i afhængighed.
Afhængighed er en stor krise i USA lige nu.
CHEFLÆGE, NATIONAL ALLIANCE ON MENTAL ILLNESS
Men vi ser det nu som en biologisk sårbarhed og ikke et moralsk forfald.
Så vi kalder det ikke længere narkomani, men misbrug.
Det er meget vigtigt.
Man har en biologisk sårbarhed, som påvirkes af ens adfærd.
På den måde er det fuldstændig som med diabetes
eller andre sygdomme, som vi ikke dømmer moralsk.
Alle mennesker er forskellige.
Jeg har virkelig fået øjnene op
for den unikke vej til bedring for hver enkelt person.
Jeg havde brug for hjælp.
Jeg fik diagnosen posttraumatisk belastningsreaktion.
Det var et wakeupcall.
Jeg måtte lægge mit liv om.
Jeg måtte også droppe selvmedicineringen
og begynde at opleve alting reelt og mærke efter,
uanset hvor smertefuldt det hele føltes.
Jeg skulle finde ud af, hvordan jeg kunne dele mine oplevelser
og være sårbar og... og give noget igen.
Derfor blev jeg fortaler for psykisk sundhed.
Robin Williams' ældste søn, Zak,
er medlem af bevægelsen Inseparable, der arbejder for bedre adgang
til ordentlig og billig psykisk sundhedspleje.
STIGENDE DEPRESSION BLANDT ALLE AMERIKANERE
Velkommen, Zak Williams. Tak, fordi du ville være med her.
Vi skal ikke opfatte det som svaghed, men i stedet opfatte det som styrke.
Det er blevet meget tydeligt, at jeg fortsat skal fokusere på...
...at hjælpe andre for at blive ved med at opleve den tilfredshedsfølelse.
Det er nok, fordi jeg ikke kan sidde stille.
Jeg vidste, at Zak var meget parat til at blive far.
Jeg var meget imponeret af Zaks arbejde med sig selv.
Jeg ville gerne have en partner, der var interesseret i at vokse som par,
så vi bevidst kunne forandre os til det bedre.
ZAKS HUSTRU
Det fandt jeg i Zak.
Olivia hjælp mig med at få det bedre og gjorde det muligt for mig at åbne mig.
Jeg har sat mig for at forblive ædru.
Jeg bearbejder fortsat de underliggende symptomer,
der førte mig ud i mit misbrug.
Og det er en rejse.
Kun når man kigger tilbage, kan man se det
og sige: "Wow, det er noget, der går igen fra generationen før."
Jeg elsker at være far. Det er det bedste, jeg har oplevet.
Føler jeg, at der er en mulighed for at bryde med de nedarvede problemer?
Ja, det tror jeg, der er gode muligheder for.
Jeg skal støtte min søn med klart blik og fuld tilstedeværelse.
Jeg skal være der for ham.
Nogle gange sender min søn mig et blik,
der siger: "Nå, bliver det til noget?"
Altså, Zak, det...
Jeg ved det ikke.
Men hen ad vejen kan du tage min hånd, fyre et par jokes af og more dig.
Hør, hvordan kommer man ind på Met?
Penge.
Ja. Kom så, min ven.
Du er da ikke bange, vel?
Næh. Op i røven med det.
Alle har en eller anden form for smerte.
Man kan opfatte sig selv som ekstremt succesrig og lykkelig.
Det betyder ikke, at man har styr på sit liv.
Var der et bestemt øjeblik
eller en række oplevelser eller situationer eller begivenheder,
der tvang dig til at sige: "Jeg har brug for hjælp.
Måske drikker jeg for meget eller gør det her for meget"?
Var der en hændelse?
Nej. Det var først, da nogle af mine nærmeste
begyndte at sige: "Det er ikke normal adfærd.
Du burde måske se lidt nærmere på det. Du burde måske søge hjælp."
Jeg gjorde straks sådan.
-"Jeg har ikke brug for hjælp." -Klart.
I bagklogskabens lys handler det om timing.
Da jeg var sidst i tyverne, blev mit liv meget hektisk.
-Ja. -Til sidst var jeg helt udkørt.
Jeg rejste rundt konstant,
for fra familiens perspektiv
var jeg den, der... "Vi skal sende nogen derhen.
Nepal. Harry, du tager af sted."
Jeg var altid den, der bare sagde ja.
Men rollen som den evige jasiger førte til, at jeg blev udbrændt.
Det var, som om låget blev taget af.
Alle de følelser, jeg havde undertrykt i så mange år,
kom pludselig til udtryk.
Jeg talte med læger og terapeuter.
Jeg talte med alternative behandlere. Jeg talte med alle mulige.
Men det var mit møde og mit samvær med Meghan.
-Er det rigtigt? -Jeg vidste, at hvis jeg ikke fik hjælp
og fik styr på mig selv, så ville jeg miste den kvinde,
som jeg kunne se mig selv sammen med resten af mit liv.
Vi skulle lære mange ting i begyndelsen af forholdet.
Det var chokerende for hende at komme med bag kulisserne
hos institutionen den britiske kongefamilie.
Da hun sagde: "Jeg tror, du skal søge hjælp,"
var det som reaktion på et skænderi, vi havde.
I det skænderi
gik jeg ubevidst tilbage til at være 12-årige Harry.
Allerede anden gang jeg var til terapeut,
sagde min terapeut: "Det lyder, som om du går tilbage til at være 12-årige Harry."
Jeg blev ret flov og forsvarede mig straks.
"Hvor vover du? Kalder du mig et barn?"
Hun sagde: "Jeg kalder dig ikke et barn. Jeg udtrykker min medfølelse og empati
for det, der skete, da du var barn. Du fik aldrig lov til at tale om det.
Nu dukker det op på forskellig vis som projektion."
Der startede en meget lærerig rejse for mig.
Jeg blev bevidst om, at jeg havde levet i en boble
i familien og institutionen.
Jeg var nærmest fanget i en tankeproces eller en mentalitet.
Inden for de første otte dage, efter at vores forhold blev offentligt,
blev der talt om Harrys pige, der nærmest kom direkte fra Compton.
Og at hendes eksotiske dna ville fortykke det kongelige blod.
'MEGHANS AFKOM VIL FORURENE VORES KONGEFAMILIE'
Vi blev forfulgt, fotograferet, jagtet, chikaneret.
De klikkende kameraer og blitzene får mit blod til at koge.
Jeg bliver vred. Det vækker minder om min mor og det, jeg oplevede som barn.
Så er det nok.
Men det nåede nye højder
med ikke bare de traditionelle medier, men også de sociale medieplatforme.
JEG HADER MEGHAN MARKLE!!!
Jeg var dybt fortvivlet.
#MEGHANMARKLELYVER
Jeg troede, min familie ville hjælpe.
Men hver eneste bøn, forespørgsel, advarsel, hvad det end kunne være,
blev mødt med total tavshed eller total ligegyldighed.
Vi prøvede at få det til at fungere i fire år.
Vi gjorde alt, hvad vi kunne,
for at blive der og fortsætte i rollerne og passe vores arbejde.
Men Meghan havde det svært.
Folk har set billederne, hvor vi knuger hinandens hænder,
da vi trådte ind i Royal Albert Hall til et arrangement.
Hun var seks måneder henne.
Folk er måske ikke klar over, at tidligere den aften
delte Meghan sine tanker om selvmord med mig,
og hvordan hun rent praktisk havde tænkt sig at tage livet af sig selv.
For hende var det mest skræmmende, hvor klart hun tænkte over det.
Hun var ikke gået fra forstanden.
Hun var ikke sindssyg.
Hun selvmedicinerede ikke med piller eller alkohol.
Hun var helt og aldeles ædru. Hun var ved sine fulde fem.
Men i den stille nat
vækkede de tanker hende.
Det, der forhindrede hende i at gennemføre det,
var, hvor uretfærdigt det ville være over for mig efter det, der skete med min mor,
at jeg så skulle miste endnu en kvinde i mit liv,
der desuden bar på vores barn.
Jeg skammer mig lidt over den måde, jeg reagerede på.
På grund af det system, vi befandt os i,
og vores ansvar og vores pligter...
...krammede vi ganske kort,
og så skulle vi klæde om
og hoppe ind i en bil med politieskorte
og køre til Royal Albert Hall til et velgørenhedsevent.
Der skulle vi mødes af en mur af kameraer og lade, som om alting var okay.
Det var ikke muligt at sige: "Ved du hvad? I aften tager vi ikke af sted."
Forestil dig de historier, der ville komme ud af det.
Da min hustru og jeg sad der og knugede hinandens hænder,
begyndte Meghan at græde, så snart lyset blev dæmpet.
Jeg havde ondt af hende og var rasende på mig selv,
fordi vi var fanget i den situation.
Jeg var flov over, at det blev så slemt, og flov over at tale med min familie.
For at være helt ærlig,
og det kan mange på min alder sikkert genkende,
så ved jeg, at jeg ikke får det fra min familie, som jeg har brug for.
Så fik jeg en søn...
...som jeg meget hellere ville være fuldt fokuseret på
i stedet for at skulle se ham i øjnene
og spekulere på, om min hustru skulle ende som min mor,
så jeg måtte stå alene med ham.
Det var en af de vigtigste årsager til at rejse væk.
Følelsen af at være fanget og styret ved hjælp af frygt
af både pressen og selve systemet...
...der aldrig tilskyndede, at man talte om den slags traumer.
Men især nu vil jeg aldrig lade mig kue til tavshed.
I mit andet år i gymnasiet følte jeg mig meget fortabt.
Jeg har en følelse, jeg ikke helt kan sætte en finger på,
men måske kan jeg alligevel.
Er det virkelighed,
og hvordan skal jeg tale med mine nærmeste om det?
Der, hvor det gik op for mig "Måske har jeg en depression,"
var mit første år på universitetet.
Jeg var glad for at spille tennis i 3. division,
men jeg havde nok forestillet mig, at universitetet var anderledes.
Det var en stor omvæltning at være væk hjemmefra for første gang.
Jeg slæbte mig selv rundt på campus.
Jeg havde dårligt energi til at forlade mit værelse.
På universitetet måtte jeg ændre min tilgang til depressionen,
for man er kontant omgivet af folk,
så der blev virkelig undertrykt nogle ting.
Det er ikke lige der, man kan have et sammenbrud.
Det må klares mellem kl. 12 og 13, og så kan man gå til time.
Måske kan man have et sammenbrud til kl. 20, når ens sambo ikke er der.
Mine tanker er et rod, og jeg kan ikke koncentrere mig.
Jeg kan ikke huske, hvornår jeg sidst har været rigtig glad.
Jeg lider meget, og det går ikke væk.
Nogle gange overvejer jeg, om jeg overdriver mine problemer?
Er jeg bare ikke robust nok? Jeg ved det ikke.
Tre fjerdedele af psykiske lidelser indtræffer før 25-årsalderen.
I de år prøver man at finde ud af, hvem man er.
Hvis man får en ekstra udfordring,
en lidelse, man skal integrere i sin identitet,
er det en af de størst tænkelige udfordringer.
"Er det den, jeg er? Er det en del af, hvem jeg er?
Kan jeg lære at leve med det her?
Vender det her tilbage?"
Universiteter er enormt forskellige.
Der er ikke et organiseret system til psykisk sundhedspleje.
Det kan være svært at få professionel hjælp.
Da jeg havde brug for hjælp, søgte jeg udsættelse på universitetet.
Det var frustrerede, for det føltes,
som om jeg på en eller anden måde skulle bevise, at jeg havde en depression.
Det ved jeg ikke, hvordan man gør.
Der var en masse terminsprøver,
og tennis medførte også en masse pres.
Da jeg kom tilbage fra landsmesterskabet med mit hold,
havde jeg nok et sammenbrud.
Så jeg tog hjem.
Mine forældre er indvandrere fra Taiwan.
Vi blev opdraget med,
at hvis man klarer problemerne selv, er man stærkere.
Psykisk helbred var ikke noget, man nogensinde talte om i min familie.
Som 1. generation asiatisk-amerikaner
måtte jeg selv starte den samtale.
Det var ikke sådan: "Nå...
...du er i tvivl om noget, og det er okay."
Eller: "Sådan har jeg også haft det." Eller: "Lad os tale om det."
Det var mere rendyrket panik.
Mere panik, end jeg kunne have tænkt mig.
Jeg kunne ikke forholde mig til
eller acceptere, at mit barn var deprimeret.
Jeg var bange for, at hvis jeg erkendte, at hun var syg...
CRYSTALS MOR
...ville hun forblive syg for altid.
Derfor tøvede jeg med at tage hende med til lægen.
Jeg var bange for, at det ville blive et længerevarende problem.
Hendes søster sagde, at hun skulle til lægen.
På den måde forholdt vi os endelig til problemet.
Min mor og jeg har talt om de samme ting om og om igen.
Det er svært at komme nogen vegne i vores forhold,
når vi stadig hænger fast i, at det er okay for mor
at udtrykke sin bekymring ved at græde og den slags.
Men har du sagt til hende, at når hun gør det...
CRYSTALS SØSTER
...føles det, som om du skal tage dig af hende,
når det er meningen, at hun skal forstå dig og tage sig af dig?
-Har du sagt det til hende? -Ja, det tror jeg. Et par gange.
-Hvad sagde hun så? -"Det er jeg ked af."
Og så... Jeg ved det ikke. Det er bare så...
Mor og jeg har talt om, at hun skal være moren, ikke?
Hun skal støtte os.
Når hun udviser svaghed, tænker hun: "Åh nej. Fundamentet er skrøbeligt."
"Hvordan kan mine børn
regne med mig, hvis jeg ikke kan være stærk for dem?"
I asiatiske kulturer er styrke lig med, at man ikke viser nogen følelser.
Det føltes, som om jeg skulle føre min mor gennem noget,
da jeg havde brug for hjælp.
Jeg skal stadig lære at håndtere det.
Især når jeg ikke ved, hvordan jeg skal kommunikere med dig.
Eller når du ikke vil tale om det.
Eller når du siger, du har det fint, men jeg kan mærke, at du ikke har det fint.
Typisk krammer vi bare og græder. Og så...
Okay. Men problemet er der stadig.
Men jeg tror...
Hver gang du taler med hende, vil du løse problemet.
Du vil sørge for, at hun er glad.
Men det er ikke sådan.
Når Mei-Mei opsøger os, vil hun bare have lov til at snakke.
Bare... Hun vil bare give udtryk for sine følelser.
Vi skal bare være der og sige: "Ja, okay.
Vi er her for dig. Hvad har du brug for?"
-Du kan ikke gøre noget. -Ja.
Andet end det.
Det er din eneste opgave.
-Okay. -Bare vær der. Du er ikke min terapeut.
Sammen med dig prøver jeg ikke at løse noget, vel?
Du minder mig om, at jeg havde lignende problemer.
Tror du, at vi er ens?
Det ved jeg ikke.
Du har aldrig fortalt mig din historie.
Men måske. Vi minder tit lidt om hinanden.
Folk omkring mig sagde, at jeg tænkte for meget over tingene.
"Du tænker for meget."
"Du har alt. Hvorfor tror du..."
Alligevel føler man sig tom indeni.
Det er...
Jeg havde et meget hårdt liv. Især som indvandrer.
Jeg græd og græd i min bil.
Jeg var egentlig ikke ked af noget. Jeg følte mig bare hjælpeløs.
Men jeg sagde ikke noget til mine børn.
Jeg synes, det er meget uretfærdigt for hende.
Det var mig, der tog dem med hertil.
Jeg skulle have sørget for, at alt var på plads, så hun kunne få et godt liv.
Undskyld, jeg ved ikke, hvordan man siger det.
Lad mig... Øjeblik.
Jeg føler mig bare ikke som en mor, der er i stand til at hjælpe.
Jeg prøver at hjælpe, men kan ikke.
Jeg kan virkelig ikke hjælpe hende.
Jeg har dårlig samvittighed.
Du må ikke tro... at jeg ikke holder af dig.
Men jeg var ikke opmærksom nok på, hvad du gennemgik.
Måske gør vi ikke fremskridt efter hver eneste samtale.
Forstår du det? Men i det mindste
prøver vi altid, og jeg tror, at fordi vi prøver...
...lærer vi noget nyt.
Forstår du?
Det er gået op for mig, at hun er meget stærkere end mig.
Crystal opfordrede også mig til at gå til terapeut.
Siden jeg kom hjem, har vi haft mange snakke.
Det har ført os tættere sammen, at vi har prøvet at finde ud af det her.
Jeg har venner. Jeg har min terapeut. Jeg har min hund.
At tale om depressionen gør den lettere at håndtere.
Jeg holder orlov i det her semester.
Jeg arbejder på flere ting hos terapeuten nu.
Der er ikke én rigtig måde at bearbejde tingene på.
Det bliver en del af ens historie.
Godt. Jab. Sådan. Kom så.
Sådan. Godt. Bliv ved.
Jeg har knoklet i næsten ti år for at komme med til OL.
Bliv ved.
Alle forventer, at jeg vinder guld.
Tættere på. Sådan. Tid.
Flot.
Men jeg kæmper med min OCD.
I starten mente jeg ikke, at jeg havde brug for hjælp.
Så fik jeg et rigtig slemt psykisk sammenbrud,
og jeg indså, at jeg havde brug for professionel hjælp.
Jeg var inde i en ond cirkel af...
Vask mit ansigt, vask hænder, bær skraldet ud,
bum, bum, bum, nonstop.
Følelsen af at være ren ændrer sig ikke.
Jeg kunne ikke holde op. Det var frustrerende,
så jeg slog på vasken eller væggen.
Jeg vandrede frem og tilbage. Mine muskler spændte.
Jeg... trak vejret hektisk.
I løbet af tre dage sov jeg måske to timer.
Man kan ikke tænke klart.
Jeg fik sådan nogle tanker: "Det ville være lettere ikke at leve sådan.
Hvordan undgår man det? Lad være med at leve."
Senere den aften faldt jeg om på gulvet, tog min telefon
og ringede til min træner.
Jeg åbnede døren og så rengøringsmidler og den slags over det hele.
Hun sad og rystede nede på gulvet på værelset.
ASSISTENTTRÆNER, USA BOXING
Jeg sagde: "Hvad sker der? Hold nu op med det pjat, Gin."
Hun sagde: "Nej, det er alvor.
Jeg kan ikke mere. Jeg vil ikke mere. Jeg tror, det er slut for mig."
Jeg sagde: "Ginny, du lyder, som om du taler om selvmord."
Jeg måtte holde om hende. "Kom nu her, Ginny.
Det kommer ikke til at ske. Jeg kan ikke se dig begå selvmord."
Jeg sagde: "Vi skal ikke dø.
Prøver du at gøre skade på dig selv, stiller jeg mig i vejen."
Hvordan vidste du, hvad du skulle gøre? Handlede du bare instinktivt eller...
Hun prøver at få mig til at græde, Russ.
Jeg gør det ikke.
Jeg blev meget berørt den aften,
for det fik mig til at tænke over døden.
Jeg kender mange, der har begået selvmord...
-På grund af det, jeg sagde? -Ja.
Jeg sagde: "Jeg vil ikke leve sådan længere."
Når jeg hører den slags, tænker jeg på mine venner, der er døde sådan.
De har begået selvmord. Jeg har bekendte, hvis venner begik selvmord.
Jeg tænkte: "Det her er alvor."
Jeg kunne ikke ringe til nogen. Jeg tænkte kun på at komme derhen
og vise dig, at jeg var der. "Hvis det skal gøre ondt, er vi sammen om det."
Glem alt om boksning. Dit liv kom i første række.
Det er ligegyldigt med VM og guldmedaljer.
Du skulle bare hjem. Du skulle have noget hjælp.
Jeg er glad for, at du kom til mig,
og at du sagde: "Træner, jeg har brug for dig lige nu."
-Hold da op. -Ja.
-Kom i gang. -Så skal der knokles.
Nogle psykiske problemer er midlertidige.
Nogle tiltager og aftager.
Andre kan holde symptomerne i ro, men de bliver ikke raske.
Et af de store spørgsmål ved psykiske lidelser er:
"Hvor godt kan man leve med dem?"
Nogle mennesker trives med dem.
Nogle mennesker trives på grund af dem.
Det er et meget individuelt fænomen.
Alle er forskellige.
Mange mennesker lider under dem.
De bedste udfald kommer, når man kombinerer lægevidenskaben
med at leve et godt liv med sygdommen.
Den del, hvor man skaber sig et liv. Rejsen mod at få det bedre.
Hej! Hvordan går det?
Godt.
-Godt. Så... -Bare sæt dem der.
Værsgo. Så kan du trylle.
Kan du ikke bare stille dem her?
Jeg havde lige gjort rent, inden du kom.
-Jeg havde lige gjort rent. -Okay.
Det er bare rart for mig.
Jeg kan kun være venner med Ginny,
hvis jeg frit kan sige, hvad jeg tænker.
Vi har et helt særligt venskab.
Jeg kan ikke tale til andre, som jeg taler til Ginny.
GINNYS BEDSTE VEN OL-BOKSER FOR USA, 2016
Det er det, der muliggør vores venskab.
Hvis jeg gik og holdt på en hel masse og følte, at jeg ikke kunne sige det,
ville jeg tænke: "Det her kan jeg ikke."
Så du er bekymret for frugtvognen,
men ikke alle pesticiderne på agurken?
Jeg skyller den altid. Var den pakket ind i plastic, behøvede jeg ikke sæbe.
Jeg er hendes bedste ven. Jeg finder mig i det.
Vi kan skændes og råbe og skrige, men vi bliver venner igen.
Sådan er vores forhold.
Vi er bedste venner, og vi løser tingene.
Gider du købe modne avocadoer? For pokker.
Det var de mest modne, der var.
Fandt du ikke et par mere?
-Hvad mener du? -Hvad skal det betyde?
Hvad skal det betyde?
TIDLIGERE...
Pis. Undskyld.
Åh nej.
Jeg må købe dem, men jeg spiser dem ikke.
Smed du dem ud, selvom man ikke spiser skrællen?
Tænk ikke på det.
-Man spiser ikke avocadoens skræl. -Det ved jeg godt. Bare...
-Finthakket? -Der er et system.
Meget vil ændre sig efter OL.
Hun vil ikke have den stabilitet, det har givet hende at skulle til OL.
Jeg er bekymret for hende.
Det eneste, der er blevet værre igen,
er, hvordan jeg skal tage papirservietter eller handsker ud, ikke?
Det er blevet slemt.
Hun skal betale husleje og betale for sin egen mad og sundhedsforsikring.
Hun brugte $300 om ugen på forsyninger i butikken.
Det er $1200 om måneden.
Alle dine regninger bliver skyhøje.
Det har jeg tænkt over. Tak for påmindelsen.
Og du kan ikke bo her hos mig.
-Okay. -Det må du jo godt.
Ja.
Hendes sammenbrud var godt,
for alle har brug for den oplevelse,
hvor de indser: "Jeg kan ikke klare det selv. Jeg har brug for hjælp."
Hendes OCD forsvinder ikke bare,
men den skal kunne styres igen.
GINNYS FAMILIES HJEM
Hun har kæmpet med det, siden hun var 12. Sikkert endnu længere.
Fra hun var otte-ni år.
GINNYS FAR
Et brusebad tog en halv time.
Når man taler til en otteårig:
"Kom ud af badet. Gå i seng."
Det kunne hun ikke.
Jeg var sikkert en frygtelig far,
og jeg gik ud og lukkede for vandet for at få hende ud.
-Det hjalp jo ikke. -Det fungerede ikke rigtig.
Det skabte flere problemer.
Man ønsker sig ikke andet for sine børn end det perfekte liv, vel?
Det er ikke perfekt.
Så langtfra.
Det er Ginnys badeværelse.
GINNYS MOR
Hun tager badeforhænget ned mindst en gang om ugen.
Hun tager alle krogene af
og vil have mig til at vaske dem i opvaskemaskinen.
Det er en af hendes skraldespande, der er fuld af varer fra Walmart.
Her er en anden stor en. To til, der er fyldte.
Jo bedre hun bliver til boksning,
og jo større pres det udsætter hende for,
fordi hun skal forblive nummer et, desto værre bliver det helt klart.
Tandbørstning kan tage en halv time.
Nogle gange længere. Det afhænger af, hvordan jeg har det,
eller hvor anspændt jeg er.
Når jeg tager noget ud af indpakningen, er det beskidt, hvis det ikke føles rigtigt.
I stil med andre psykiske lidelser
er det kombinationen af flere faktorer, der bidrager til udviklingen af OCD.
Det er faktorer, der vedrører biologi, miljø og psykologi.
Nogle mennesker med OCD...
GINNYS TERAPEUT
...jagter den "helt rigtige" følelse.
Ginny udførte et ritual for at opnå den følelse, hun godt kan lide.
Nogle gange opnår hun den følelse,
og så forstærkes trangen, og det holder gang i cirklen.
Pis.
Begge tandbørsterne føles beskidte. Jeg har ikke flere tilbage.
Det, jeg gør nu,
fordi jeg ikke skal noget resten af dagen,
er at gå ned og købe flere tandbørster.
Vi prøver at bryde ud af den onde cirkel.
Skal vi gøre dine hænder snavsede?
-Okay. -Godt.
Hvor ser du godt ud.
Hvad skal vi gøre, så du får snavsede hænder?
Vi kan jo begynde med affaldet.
Den mest effektive adfærdsterapi hedder eksponering og responshindring,
hvor man opsøger snarere end undgår de ting, der vækker ubehagelige følelser.
-Okay. -Hvad er dit mål her?
At gøre dem så snavsede som muligt.
Hvorfor gør vi det her?
Så jeg kan vænne mig til at føle mig snavset og ikke...
...have en overdreven trang til at vaske hænder med det samme.
-Føles det snavset? -Ja.
Okay.
-Hvad gør vi så nu? -Okay.
-Okay. -Ja.
Vi skal sørge for, at det ikke er så let bare at vaske det af.
Skal jeg tvære det ud i ansigtet?
-Jeg... -Det er det, du vil have mig til.
Det er hårdt med eksponeringsterapi.
Det er ti gange hårdere
end at tage otte omgange i ringen med min sparringspartner.
Okay. Nu gør jeg det.
Okay.
-Jeg er lidt... -Ja.
Jeg har sat mig for at gøre det.
Et meget vigtigt element i eksponeringsterapien er samarbejde.
-Okay. -Målene for behandlingen
sættes af patienten. Terapeuten følger vedkommendes tempo.
-Så er det ikke så let at slippe af med. -Ja.
Mine patienter gør nogle meget vanskelige ting,
som er meget følelsesmæssigt belastende.
-Hvad kan du ellers røre ved? -Jeg kan vel røre ved affaldet.
-Bare saml det op. -Okay.
-Den her. -Okay.
-De har spist donuts. -Ja.
Jeg vil have dem til at lære, at den følelsesmæssige belastning ikke er farlig.
Godt, Ginny. Træk vejret.
Det er helt okay, at man ikke har det okay på den her måde.
Okay.
Hun har en god støttegruppe.
Uden den kunne hun ikke fungere.
Du har gode venner, for du er selv en god ven.
Jeg har aldrig set en mere loyal ven. Du er loyal over for dine venner.
-Tak, mor. -Og det var, fordi du var ærlig.
-Ja. -Det sagde jeg også til Russ.
Hun sagde det bare: "Sådan her er det.
I synes måske, det er underligt. Jeg har OCD. Det er den, jeg er."
Så sagde de bare: "Okay."
Mikaela vidste ikke, hvordan hun skulle forholde sig.
-Hun... -Hvem?
Hun gjorde min angst værre. Mikaela.
Hun sagde: "Nu må du holde op." Jeg sagde: "Mikaela, du hjælper mig ikke."
Hun vidste ikke hvordan. Hun er stadig ved at lære det.
-Det er hun. -Jeg vidste det heller ikke.
Du har hjulpet mig, for jeg sagde: "Ginny..."
Jeg sagde: "Ginny, hold op."
Hun sagde: "Mor, du gør det værre. Nu må jeg starte forfra."
Jeg har lært, at jeg skal lade hende være.
-Det bliver jeg nødt til. -Det er svært.
Selvom det driver mig til vanvid, at hun bruger så meget sæbe og vand.
Jeg må træde tilbage.
Hvis jeg siger noget, eskalerer det bare.
Hvis hun kører op, kører jeg også op, så...
Ja, vi skal bare... Ja.
Det er både personen selv og de nærmeste, der skal lære, hvad der hjælper.
Men jeg elsker jer.
Jeg har enormt dårlig samvittighed.
-Det skal hun ikke have. Det piner mig. -Det ved jeg godt, men det har jeg.
-Jeg er bare... -Hvorfor?
For at udsætte jer for alt det.
Min angst gør jer ængstelige.
Vi er de heldigste mennesker i hele verden.
Uden sammenligning.
Var hun et nemt barn? Nej.
-De heldigste i verden. -Var hun et vanskeligt barn? Ja.
Tak, far.
På grund af OCD er hendes liv
ti gange mere vanskeligt.
Men hun har et mål.
Og hun vinder en guldmedalje.
Godt. God venstre.
Man skal aldrig skamme sig over sine problemer.
Vi kæmper alle sammen med et eller andet.
Ingen er perfekte. Bortset fra mig.
Det er gas.
Tekster af: Eskil Hein