Moje neviditelné já
Pokud jde o to, jak mluvit o svých problémech s duševním zdravím,
dokážu se dokonale vžít do situace řady lidí,
kteří si tím procházejí.
Nejprve je třeba si přiznat, že je něco v nepořádku,
a potom se odhodlat požádat o pomoc.
Každý je jistě jiný, ale já jsem dospěl k tomu, že nejde o to,
co je s vámi špatně, ale co se vám stalo.
A to je podle mě naprosto zásadní,
protože se není za co stydět.
A můžu vyjít z vlastních zkušeností,
které by mohly pomoct dalším lidem,
kteří mají podobné problémy či traumata.
Musím říct, že se můj život zlepší, když vím, že dokážu lidem nějak pomoct,
a svým způsobem jsem tomuto cíli zasvětila celou kariéru, celý život.
K té hluboké, srdečné potřebě něco dělat mě přivedla
zkušenost s mými děvčaty.
Když jsem poprvé vzala děvčata ze své školy v Jižní Africe
sem na vysokou.
První dívka se v prvním ročníku na prestižní univerzitě
cítila velice osamělá a izolovaná.
Myslela jsem, že to s ní proberu
a pobydeme spolu. A vtom mi zavolali,
že se pokusila zabít.
Pak jsem měla další dívku, pak další,
další a další…
Tak jsem si říkala: „Co se to děje?“
A řeknu vám, Harry,
že jsem strávila příliš nocí na psychiatrii.
A tehdy jsem tomu začínala přicházet na kloub.
Neděláme něco, uniká mi něco,
něco prostě…
Zpočátku jsem vůbec nechápala… „Co tím myslíš, že máš depresi?“
Víte,
od někoho, kdo udělal spoustu pořadů o depresi…
V depresi jste teď jak dlouho?
- Od minulého července. - Úzkosti mám celý život.
Slyším hlas. Co to je?
V pěti letech jsem byla sexuálně zneužita.
Chtěla jsem lidem skrze svůj vliv pomoci pochopit duševní nemoc.
- Mám bipolární depresi. - Ztratil jsem rodinu kvůli alkoholu.
Nedokážu se vyrovnat se životem.
Nevadí. Brečíme tu denně.
Na počátku jsem ale nechápala, jak vážné to je.
V ten slavný den, kdy jsme rozdali všechna ta auta,
pro mě bylo důležité nejen rozdat auta,
ale moci dát auta lidem, kteří je potřebují.
Otevřete krabičky. Raz, dva, tři!
Dostáváte auto.
Máte auto! Každý dostane auto!
Auto pro ty lidi znamenalo rozdíl,
jestli si dokážou udržet práci
nebo jestli budou moct
vyzvedávat děti ze školy.
Auto zkrátka byla základní potřeba.
A jedním z těch lidí byla Alex.
Alex byla mladá bezdomovkyně,
která navzdory všemu, co jí život uštědřil,
navzdory rodinným problémům… Největší dojem na mě udělalo,
že dokázala dokončit školu.
Připadala jsem si jako ve snu.
Jako Popelka.
Prostě jsem přišla z ulice k tomuhle všemu.
Většinu mého dospívání byl táta ve vězení.
Táta mámu řezal hlava nehlava, doma to byl naprostý blázinec.
Rvačky, fyzické týrání.
Jsem na vás moc hrdá.
Prošla jste si peklem a podle mě potřebujete jen to,
aby ve vás někdo věřil. A já ve vás věřím.
Věřím.
Věřím ve vás.
V Alex jsem viděla samu sebe.
To, jak mě vychovávala babička.
Výprasky ve třech, čtyřech, pěti, šesti letech.
Takže jsem si vždycky myslela, že k tomu,
aby někdo uspěl, stačí mít jen jednoho člověka,
který řekne: „Chápu tě, opravdu tě chápu.“
Pro mě to byli učitelé. Paní Duncanová.
Ona mi byla útěchou. Skrze ni jsem vnímala vlastní hodnotu.
Chci někomu dát to, co paní Duncanová udělala pro mě.
Děkuju, Bože.
V Alex jsem viděla, že potřebuje povzbudit,
podpořit, potřebuje, aby v ni někdo věřil,
získat stipendium na vysokou.
VYŠŠÍ ODBORNÁ ŠKOLA LA
Musela jsem jí dokázat,
že si zasloužím důvěru, kterou ve mě vložila.
Bohužel jsem na vyšší odbornou nastoupila se vzděláním dvanáctiletého dítěte.
První semestr jsem neudělala. Komplet „nevyhověla“.
V počátcích studia měla potíže.
Doporučila jsem terapeuta.
Ona řekla: „To je špatný terapeut.“
Tak jsem našla jiného.
Po vyšší odborné škole, jak roky plynuly,
jsem se snažila být nápomocná přítelkyně a mentor.
Stále ale přetrvával problém.
„Tohle nevyšlo. Půjdu do téhle práce,“
a ta pak zas nevyšla.
Nakonec jsem jí našla práci, kterou jsem si představovala jako uzavření kruhu.
Vrátila se tam, kde jsem ji potkala, do útulku pro bezdomovce Covenant House.
Byla jsem nadšená.
Když jsem přišla do Hollywoodu, v tomhle útulku Covenant House
pro mladé od 18 do 21 jsem žila 11 měsíců.
- Buenas. - Buenas. Cómo está?
Práce v Covenant House,
při níž jsem slýchala příběhy spousty mladých lidí,
ve mně vyvolávala řadu vzpomínek.
V Covenant House pracovala šest měsíců
a najednou se začala chovat tak,
jak jsem ji do té doby nezažila.
Potřebuju pomoc.
Zdá se, že si musím pomoct sama,
protože nikdo nemá řešení. Nikdo neví.
Dlouhou dobu jsem si říkala: „Co se to proboha děje?“
A tehdy jsem si uvědomila,
že jsem se dostala do něčeho, čemu vlastně nerozumím.
Vyděsilo mě to.
Sedím a myslím na to, že se chci zabít.
Ale proč? Já nechci umřít.
Nechci… Svůj život mám ráda.
Nemám ráda svou minulost. Současný život ale ano
a štve mě, že je moje minulost pořád součástí toho, kdo jsem dneska.
Prostě nemám na výběr.
Vyprávěla mi,
že mlátila hlavou o betonovou zeď.
Nedokázala jsem si poradit s tím vším,
čím si tahle mladá žena procházela.
Tak jsem jí našla místo v psychiatrické léčebně Meadows.
Vedla jsem si deníky.
Už od deváté třídy.
Psala jsem: „Táta je na každé mé narozeniny ve vězení,
protože strašně týrá mámu.“
„Celý život mám zpackaný.“
„Myslím na smrt. Děsí mě to. Děsím samu sebe.“
Je šílené, že mé duševní problémy sahají tak daleko do minulosti,
do nějakých 13, 14 let.
Tak dobře, Alex.
Dnes máte prezentovat svůj první krok.
Ježíši.
Jsem nervózní.
- To zvládnete. - No jo.
Tak jo.
Ehm, takže první část.
„Můj otec týral mou matku a byl to alkoholik.
Moje matka moc týrala mě a jako dítě mě trýznila.
Fyzicky, duševně a slovně mě týrala.
Nedokázala jsem brečet, nesměla jsem.
Štve mě, že jsem celý život musela žít s PTSP, aniž bych s tím uměla zacházet.
Připadalo mi to jako ztracený boj.
Jako bych stála sama poražená na bitevním poli
a jen čekala, až mě sejmou. Ale nic mě nezabíjelo.“
Vzpomínám, jak mi prvně řekla, že má PTSP.
Asi jsem na to nijak nereagovala,
brala jsem to jako nemoc vojáků.
Ani to nepůsobilo jako něco opravdu skutečného.
Posttraumatická stresová porucha se původně indikovala
u válečných veteránů.
A za posledních 30 let zkoumání fenoménu traumatu jsme zjistili,
že když naráz nastane zrakový a sluchový vjem, mozek si je spojí.
VEDOUCÍ CENTRA
Tvoří fyzická propojení, paměť.
Nižší oddíl mozku ale nedokáže rozeznávat čas.
Lidé, kteří prožijí vývojové trauma v mladším věku,
tak mají v nižších oddílech mozku takovéto nášlapné miny.
Určité vyvolávající podněty, připomínka té události,
navodí pocity úzkosti a zahlcení,
které se jim velmi těžko překonávají.
Dilema léčby je zčásti v tom,
že nelze provést jednoduché, přímočaré zákroky.
U PTSP, deprese, úzkostné poruchy nebo i schizofrenie
to chodívá v rytmu dva kroky vpřed, jeden krok zpět,
jeden krok vpřed, dva zpět.
Což značně znesnadňuje situaci rodině či přátelům, kteří se snaží pomoct.
Uplynulé čtyři měsíce byly napjaté.
Odcházím z kliniky Meadows.
A venku je velký svět.
Sundávám si přídavná kolečka, ale vím, že udržím balanc.
Chápete?
Zdravím, Alex.
- Zdravím. - Parádní copánky.
- Moc se mi líbí. - Opravdu?
- Vážně. Jsou super. - Děkuju.
Jaký je plán? Co nového?
Kdy tě odtamtud propustí?
Zbývá mi asi tak týden.
Fajn. A jak se o sebe postaráš?
Jak to máš naplánované?
Chci si sehnat novou práci.
Co je to za práci?
To je vážně dobrá otázka.
Na to právě potřebuju přijít.
Právě že si potřebuju začít hledat práci.
- Potřebuju… - To je základ.
Ano.
Já vím.
Tak až tě propustí z tohohle zařízení, kde budeš bydlet?
Je to už za pár dní.
Až tě odsud pustí, kam půjdeš?
Nevím.
Musíš dokázat vymyslet, jak se o sebe postaráš.
Myslíš, že jsem se o sebe nestarala celý život? Vím to.
Musím se jenom naučit o sebe postarat po té léčbě. Chápu to.
Než mě zasáhla deprese, měla jsem práci.
Starala jsem se o sebe, chápeš?
Umím se o sebe postarat.
Zrovna teď ale začínám od nuly.
Nemluvím o minulosti.
- Ale o přítomnosti. - Já vím.
Jestli to ale mám zvládnout, tak teď.
- Nějaký čas mi to potrvá. - To věřím.
- Takže tak. - To věřím.
- Jo. - Věřím, že to dáš.
Dám.
Fajn. Dávej na sebe pozor.
- Ty taky. Ahoj. - Ahoj.
Je to vážně těžké, někdy mám totiž pocit, že to nechápe.
Jen nechci, aby se ve mně zklamala.
Protože PTSP není vyléčitelná,
je třeba mít pro moji situaci větší pochopení.
Znám Alex už 16 let.
Má ušlechtilou duši.
Má velké milující srdce, chce mít dobrý život.
Mým cílem je pomoct jí dostat se do stavu, kdy dokáže stát na vlastních nohou.
Ale udělala jsem chyby.
Uznávám, že moje očekávání bylo chybné.
Vůbec jsem nebrala v úvahu to duševní onemocnění.
Zkušenosti s Alex mě přiměly nahlédnout na duševní zdraví
z úplně jiné perspektivy, než jak jsem k němu přistupovala.
„JEN V TEBE MUSÍ NĚKDO VĚŘIT.“
Takový rozhovor jsme nevedly poprvé.
Vím, že má srdce plné lásky.
Obě se učíme.
Ona nikdy nebyla s někým, kdo má PTSP
a trpí nočními můrami.
Jen se to prostě nevyřeší za nějaké
čtyři nebo šest měsíců ani za rok, je to celoživotní úděl.
Terapeutická změna není o terapii.
Nestačí říct: „Dostal jsem správné léky. Stanovili mi správnou diagnózu.“
V tom to vůbec není.
Všechno je to neustále jen a jen o vztahu.
Existoval nějaký člověk, nějaký učitel,
trenér, člen rodiny.
Jde o pocit sounáležitosti, o pocit souznění.
Toho si nemůžeš nechat. Jsou moji, tati.
Moji vojáčci jsou nejlepší. Ty si nech všechny tyhle.
Ty máš tyhle a já si vezmu tyhle.
Měl jsem šťastné dětství.
Byl jsem dítě z rozvedené rodiny.
Měl jsem dvě nukleární rodiny.
Od raného věku byl ale můj život plný radosti.
A pokud jde o mého tátu,
jako rodič byl jako skvělý kamarád.
Přivítejte prosím Robina Williamse. Robine.
Mám tu fotku syna. Jestli…
- Jak se jmenuje? - Zachary.
Zachary, to je pan McPherson.
- Kolik mu je? - Čtyři.
Fajn. Tvůj táta je bezva chlap.
To je pro mýho syna. Vyfotíte nás?
Byl často pryč,
ale když jsem měl příležitost s ním trávit čas…
Velitel je Kobra.
…spojovaly nás společné koníčky: počítačové hry, videohry,
sci-fi a samozřejmě vojáčci, které sbíral.
Strašně jsem to žral. Přišlo mi to jako to nejskvělejší, čím se táta zabývá.
- Zdravím. - Seržant Koala musí rychle do špitálu.
To jo. Seržant Koala je moc pozorný.
Je raněný.
Vyrůstal jsem obklopen láskou.
Můj táta se ale značnou část života potýkal
s duševními problémy.
Ovládaly ho úzkosti, deprese a závislost.
Jde o generační záležitost.
Psychické problémy mám celý život.
Měl jsem obsedantně-kompulzivní poruchu,
před spaním jsem vždycky musel určité věci přepočítat.
Některými věcmi jsem byl posedlý.
Jako dítě jsem toho moc nenaspal. Trpěl jsem silnou nespavostí.
Měl jsem spoustu energie a těkavé myšlení, což jsem do jisté míry zdědil.
Je to úžasné. Snažím se ho rozmazlovat.
Řekl jsem: „Vemu ho do Disneylandu.
Užijeme si to. Mickey Mouse bude pro tříletého kluka bomba.“
Pro tříletého kluka je to dvoumetrová krysa.
Mickey spustí: „Čau kámo!“
Dobré ráno, Zachary.
Co?
V pubertě jsem zjistil,
že mi alkohol a drogy pomáhají zklidnit mysl.
Začal jsem naprosto běžně
využívat alkohol, drogy a podobně
k ovládání těkavých myšlenek.
Docházelo mi, že mám určité osobnostní rysy po něm.
Moje úzkost, záchvaty deprese, obsedantně-kompulzivní porucha,
drogy, pití, jako to měl on.
Když jsem si sám neordinoval léky, všechno mě totálně válcovalo.
Přihoďte k tomu všemu alkohol
a najednou se mysl zvýrazní.
Říkáte si: „Jé, piju,“ a mysl se najednou zklidní.
Myslím, že musím zpomalit, zpomalit. Srdce dělá: „Ty troubo.“
Lidi nejspíš napadá,
jestli neexperimentujete s cizorodými látkami v těle.
- S drogami. - Ano.
Ne. Já ne.
A stalo se to zkrátka součástí mé identity.
Říkal jsem si: „Dělám to, abych přečkal den.“
Přitom jsem bral stimulanty.
Drogy jako kokain jsem paradoxně užíval na uklidnění.
Probíral jsem to s tátou. Měl to podobně.
Teď z nás kameraman zešílí. „Ne.“
Užíval stimulanty jako prostředek na soustředění a uvolnění.
„Mám na sobě rtěnku?“
Myslím, že jsme jeden druhého
začali lépe chápat,
když se rozhodl přestat pít,
což bylo zhruba v době, kdy mi došlo, že mám problém.
Takže jsme se tomu společně věnovali.
Chtěl jsem ho dokázat líp poznat,
protože jsem pořádně nechápal, čím si prošel.
Když mu diagnostikovali Parkinsonovu chorobu…
…měl jsem o něj strach.
Ale byl jsem zmatený.
Měl pocit, že schopnost dělat to, co miloval,
tedy vystupovat před lidmi a bavit je, se u něj vytrácí.
U táty jsem pozoroval pocity ohromné marnosti.
Pomalu upadal.
Já v té době ještě pořád pil.
Byl jsem zdrcený a rozhořčený,
protože jsem nevěděl, jak tátovi pomoct.
V průběhu konečné fáze jeho života
jsem s ním mluvil v podstatě denně.
Herec Robin Williams zemřel ve věku 63 let,
zřejmě šlo o sebevraždu.
Robin Williams zemřel v Kalifornii. Bylo mu 63 let.
Myslím na Robina Williamse.
Je to naprosto šokující… a strašlivé.
ZEMŘEL ROBIN WILLIAMS, 63 LET
Byl to pro mě šok.
Jeho odchod představoval celosvětovou událost.
Veřejně jsem truchlil.
Neuměl jsem truchlit soukromě.
Prostě jsem nedokázal být pořád o samotě
a přitom prožívat tohle všechno.
Co ta střela udělala?
Prorazila pancíř a zranila ho.
- Tak neumřel? - Není mrtvý.
Proto ho ale Kocour Tom a Hrabáč Al odvádějí.
Jsou věci, co jsem mu chtěl říct…
…a které jsem s ním chtěl probrat,
a… něco z toho jsem stihl,
ale ne do míry, do jaké jsem chtěl.
A můj život tak začal být nezvladatelný.
Byl jsem jen naštvaný a smutný
a nechtěl jsem nic cítit.
A…
Takže…
…mě to prostě zničilo.
Nezřízeně jsem pil.
Poničil jsem si vztah s rodinou.
Procházel jsem psychózou.
Měl jsem obtíže prostě…
…normálně komunikovat s lidmi,
vést s nimi normální rozhovor,
protože jsem se cítil tak zlomený a izolovaný.
Pro spoustu lidí, kteří se obtížně vyrovnávají s vlastním zármutkem,
je závislost evidentně zásadním rizikem.
Závislost představuje nyní v Americe obrovskou krizi.
HLAVNÍ LÉKAŘ
Už to však není morální selhání, ale biologická náchylnost.
Už tedy nemluvíme o poruše zneužívání návykových látek, ale jejich užívání.
To je nesmírně důležité.
Máte biologickou náchylnost a vaše chování ji ovlivňuje.
V tomto smyslu je to přesně stejné jako u diabetu
nebo chorob, které morálně nesoudíme.
Každý člověk je jiný.
Dospěl jsem k zásadnímu poznání,
že proces zotavení je u každého člověka jedinečný.
Potřeboval jsem pomoc.
Zjistili mi posttraumatickou stresovou poruchu.
To bylo důrazné varování.
Musel jsem svůj život změnit.
A musel jsem si přestat sám ordinovat léky
a prožívat vše tak, jak to bylo potřeba, a prostě vnímat pocity,
ať byly jakkoli bolestné.
Musel jsem přijít na to, jak své pocity sdílet
a být zranitelný a… a oplácet.
To mě dovedlo k podpoře duševního zdraví.
Syn Robina Williamse Zak
v rámci skupiny Nerozluční podporuje lepší přístup k dostupné,
kvalitní péči o duševní zdraví.
VZESTUP DEPRESE V USA
Vítejte, Zaku Williamsi. Děkuji, že jste tu s námi.
Musíme to přestat vnímat jako slabost a začít to brát jako přednost.
Jasně se ukázalo, že se musím dál soustředit na…
…službu, abych měl nadále pocit naplnění.
Asi protože neposedím.
Věděla jsem, že je Zak zcela připravený být otcem.
Ohromilo mě, jak odhodlaně Zak pracoval sám na sobě.
Chtěla jsem partnera, který má zájem se společně rozvíjet,
odhodlaně se vzájemně měnit k lepšímu.
ZAKOVA ŽENA
A to jsem v Zakovi našla.
Olivia podnítila můj ozdravný proces a díky ní jsem se otevřel.
Jsem odhodlaný zůstat střízlivý.
A pokračuji v řešení skrytých příznaků,
které vedly k mému návykovému chování.
A to je dlouhá cesta.
Až když to vidíte zpětně,
říkáte si: „Páni, je to generační záležitost.“
Jako rodič jsem nadšený.
To je úplně nejvíc.
Jestli si myslím, že lze prolomit generační cyklus?
Ano. Myslím, že je k tomu obrovská příležitost.
Jít synovi příkladem jasnozřivý a soustředěný.
Být tu pro něj.
Občas se na mě syn zadívá takhle:
„Tak co bude?“
Koukni, Zaku, je to…
Já nevím.
Ale možná mě časem
chytíš za ruku, řekneš pár vtipů a užijeme si to.
Hele, jak se dostat do Metropolitní?
Peníze.
Jo. Tak pojď, kámo.
Nebojíš se, že ne?
Ne. Nasrat.
Každý má nějakou bolest.
Můžete si myslet, že jste nejúspěšnější, nejšťastnější člověk.
To neznamená, že máte život v pořádku.
Byl nějaký konkrétní okamžik
nebo sled zážitků, setkání či událostí,
co vás donutil říct: „Potřebuju pomoc.
Možná příliš piju, přeháním to?“
Došlo k nějakému incidentu?
Ne. Jen když mi pár blízkých lidí začalo říkat:
„Tohle není normální chování.
Možná bys to měl řešit. Možná bys měl vyhledat pomoc.“
A já.
- „Nepotřebuju pomoc.“ - Ne.
Zpětně vidím, že jde o načasování.
V období před třicítkou začal být můj život vážně hektický.
- Ano. - Až do vyčerpání.
Jezdil jsem všude možně,
rodině jsem se totiž zřejmě hodil,
když se řeklo: „Potřebujeme, aby tam někdo jel.
Do Nepálu.
Harry, jeď ty.“
Vždycky jsem na všechno kývl. Říkal jsem „ano“.
Jenže všechna ta „ano“ pochopitelně vedla k vyhoření.
A to bylo jako nadzvednout pokličku.
Všechny emoce, které jsem tolik let potlačoval,
najednou vypluly.
Chodil jsem k lékařům i terapeutům,
i k alternativním, ke všem možným lidem.
Zásadní ale bylo, když jsem poznal Meghan a zůstal s ní.
- Skutečně? - Věděl jsem, že když nepodstoupím terapii
a nedám se dohromady, tak ztratím tuhle ženu,
se kterou si dokážu představit zbytek života.
Na samém začátku vztahu jsme se museli moc učit.
Byla v šoku, když se ocitla v zákulisí
té instituce, britské královské rodiny.
Když řekla: „Myslím, že bys měl za někým zajít,“
byla to reakce na předchozí hádku.
A při té hádce,
aniž bych to věděl, jsem se vrátil do kůže dvanáctiletého Harryho.
Jakmile jsem nastoupil terapii, asi na druhém sezení
mi terapeutka najednou řekla:
„Jako byste byl zase dvanáctiletý Harry.“
Cítil jsem se zahanbeně a defenzivně.
„Jak se opovažujete? Nazýváte mě dítětem?“
Ona na to: „To ne.
Vyjadřuji vám soucit a pochopení pro to,
co se vám v dětství stalo.
Nikdy jste to nezpracoval, nesměl jste o tom mluvit
a zničehonic to vyplouvá na povrch v jiných podobách jako projekce.“
To byl pro mě začátek procesu učení.
Došlo mi, že jsem žil v bublině
v rámci téhle rodiny, téhle instituce.
A byl jsem téměř uvězněný v určitém stylu myšlení.
V prvních osmi dnech po zveřejnění našeho vztahu říkali,
že Harryho holka pochází téměř rovnou z ghetta.
ROVNOU Z GHETTA
A že její exotická DNA zahustí královskou krev.
PŮVOD MEGHAN POSKVRNÍ RODINU
Pronásledovali nás, fotili, naháněli, obtěžovali.
Cvakání a blesky fotoaparátů mě přivádí do varu.
Mám vztek. Vrací se, co se stalo mámě
a co jsem zažíval jako dítě.
To stačí.
Dostalo to ale zcela nový rozměr,
když se k tradičním médiím přidaly ještě sociální sítě.
NESNÁŠÍM MEGHAN!!!
Cítil jsem naprostou bezmoc.
NEJVÍC NENÁVIDĚNÁ ŽENA V BRITÁNII
Myslel jsem, že pomůže rodina.
Ale každičká žádost, prosba, varování, cokoli,
narazily na naprosté mlčení nebo lhostejnost.
Čtyři roky jsme se snažili to nějak vyřešit.
Dělali jsme všechno, co jsme jen mohli,
abychom tam zůstali a pokračovali ve své roli a ve své práci.
Ale Meghan se trápila.
Lidi viděli fotku, jak si tiskneme ruce, když jsme vcházeli
do londýnské Royal Albert Hall na charitativní akci.
Tehdy byla v šestém měsíci těhotenství.
Lidi už ale nejspíš nechápou, že předtím ten večer
mi Meghan řekla o svých
sebevražedných myšlenkách
a o konkrétních plánech, jak chce svůj život ukončit.
Nejděsivější pro ni byla jasnost jejího uvažování.
Nepřeskočilo jí.
Nebyla šílená.
Nebyla pod vlivem žádných látek, ať léků, nebo alkoholu.
Byla naprosto střízlivá. Zcela příčetná.
Přesto ji pod pláštěm noci
budily tyhle myšlenky.
Dovést to až do konce jí zabránila úvaha,
jak nefér by to bylo vůči mně.
Po tom všem, co se stalo mojí mámě,
mi teď způsobit ztrátu další ženy v mém životě
s dítětem pod srdcem. Naším dítětem.
Poněkud se stydím za to, jak jsem to vyřešil.
A kvůli systému, v němž jsme žili,
a závazkům a povinnostem, jež jsme měli,
jsme se jen rychle objali
a museli se jít převléct, naskočit do kolony s policejní eskortou
a jet dělat charitu do Royal Albert Hall.
A tam vystoupit před hradbu fotoaparátů a předstírat, že je všechno v pořádku.
Neexistovalo říct: „Víte co? Dneska nepůjdeme.“
Jen si představte, co by z toho vzniklo za historky.
Když jsme s manželkou seděli v těch křeslech a tiskli si ruce,
jak zhasla světla, začala Meghan plakat.
Bylo mi jí líto, ale zároveň jsem měl vztek sám na sebe,
že vězíme v téhle situaci.
Styděl jsem se, že to došlo tak daleko, a ostýchal jsem se jít za rodinou.
Upřímně řečeno totiž,
řada lidí mého věku to nejspíš pochopí,
vím, že od své rodiny nedostanu, co potřebuju.
Pak se nám narodil syn,
na něhož bych se mnohem raději plně zaměřoval,
než abych se při každém pohledu do jeho očí ptal,
jestli má žena neskončí jako má matka a já ho nebudu muset vychovávat sám.
To byl jeden z hlavních důvodů, proč odejít.
Připadal jsem si uvězněný a ovládaný skrze strach,
jak ze strany médií, tak samotného systému…
…který nikdy nepodporoval mluvení o takovýchto traumatech.
Teď už mě rozhodně nikdy zastrašováním nepřinutí mlčet.
Ve druháku na střední jsem se cítila úplně bezradná.
Měla jsem takový pocit, nevěděla jsem, o co přesně jde,
ale asi jsem to tušila,
ale je to opravdu ono
a jak o tom mám mluvit s lidmi kolem sebe?
Když jsem si řekla: „Tak jo, asi mám depresi,“
bylo to v prváku na vysoké.
Byla jsem nadšená, že mám hrát tenis za III. divizi,
ale asi jsem zkrátka měla nesprávné představy o tom, jaká vysoká bude.
Být poprvé pryč z domova byla fakt velká změna.
Jen jsem se vláčela kampusem…
…a horko těžko jsem sbírala energii, abych vyšla z pokoje.
Přechodem na vysokou se změnily možnosti, jak zacházet s depresí,
protože je člověk pořád s nějakými lidmi,
takže bylo třeba to hodně… rozčleňovat.
Jako že teď není čas na nervové zhroucení.
Udělej to od 12:00 do 13:00, pak máš přednášku
a pak možná ve 20:00 může přijít další zhroucení, až bude spolubydlící pryč.
V hlavě mám chaos a na nic se nemůžu soustředit.
Ani si nevzpomenu, kdy jsem se cítila upřímně šťastná.
Cítím ohromnou bolest, která neustává.
Někdy si říkám, jestli vlastní problémy nezveličuju.
Jsem jen neodolná? Nevím.
Tři čtvrtiny duševních onemocnění se objeví před 25. rokem.
V tomhle věku se člověk snaží přijít na to, kým je.
Být postaven před dodatečnou výzvu,
stav, který musíte včlenit do své identity,
patří k největším výzvám, jakým lidi čelí.
„Jsem tohle já? Je to součást mého já?
Můžu se s tím naučit žít?
Vrátí se to někdy?“
Vysoké školy a univerzity se ohromně liší.
Neexistuje koordinovaný systém péče o duševní zdraví.
Může být velice obtížné nalézt odbornou pomoc.
Když jsem potřebovala pomoc, zažádala jsem o akademickou podporu.
Bylo to nepříjemné, připadalo mi,
že musím nějak dokazovat, že mám depresi.
Což pořádně nevím, jak se dělá.
Měla jsem plno zkoušek v půli semestru a byla jsem pod tlakem kvůli tenisu.
A když jsem se s týmem vrátila z národního turnaje,
asi jsem se zhroutila.
Tak jsem jela domů.
Moji rodiče se přistěhovali z Tchaj-wanu.
Byli jsme vychováni v tom,
že když se se svými problémy dokážeme vypořádat, jsme díky tomu silnější.
O duševním zdraví se v mé rodině nikdy nikdo nebavil.
Jako asijská Američanka první generace…
…jsem musela započít rozhovor já.
A nedostalo se mi reakce: „No jo,
začala jsi mít pochybnosti a to je v pořádku.
Tak jsem se dřív cítila. Promluvme si o tom.“
Spíš nastala panika.
Větší panika, než bych ráda.
Měla jsem pocit, že nedokážu čelit tomu,
že má moje dítě depresi.
Bála jsem se, že jak přiznám, že je nemocná…
MATKA CRYSTAL
…bude už nemocná napořád.
Proto jsem ji tak dlouho nevzala k doktorovi.
Bála jsem se, že se z toho stane dlouhodobý problém.
Její sestra řekla, že potřebuje k doktorovi.
Tak jsme se tomu nakonec postavily.
S mámou jsme pořád dokola vedly tytéž hovory.
Je těžké se v rámci našeho vztahu posunout,
když se to pořád točí kolem toho, že mámě přijde v pořádku
vyjadřovat svou starost prostřednictvím pláče a tak podobně.
A řeklas jí, že pak máš pocit, že se máš starat…
SESTRA CRYSTAL
…spíš ty o ni, ale snažíš se otevřít,
právě aby to pochopila a postarala se o tebe?
- Řeklas jí to takhle? - Myslím, že ano. Párkrát.
- Co říkala? - „Bože, omlouvám se.“
A pak jen… Nevím, ne…
S mámou mluvíme o tom, že ona má být máma.
Má tu být pro nás,
takže když ukáže slabost, říká si: „To ne.
Základy jsou vratké.“
„Jak se o mě mé děti
můžou opřít, když jim nedokážu být oporou a být silná,“ chápeš?
A v asijských kulturách být silný bůhvíproč znamená nedávat najevo emoce.
Zatímco jsem potřebovala pomoct, měla jsem pocit, že svou mámu
musím něčím provádět.
Pořád se s tím musím učit zacházet.
Zvlášť když nevím, jak s tebou komunikovat.
Nebo když to nechceš řešit.
Nebo když řekneš, že jsi v pohodě, ale já cítím, že nejsi.
Obvykle se prostě obejmeme a brečíme. Pak…
Dobře. Ale problém dál existuje.
Ale myslím…
Kdykoli s ní mluvíš, chceš vyřešit problém.
Chceš zajistit, aby byla šťastná.
V tom to ale není.
Když nás ségra žádá o podporu, chce, ať tomu dáme volný průchod.
Prostě sdílet své pocity.
A od nás chce jen slyšet:
„Jsme tu pro tebe. Co potřebuješ?“
- Nemůžeš dělat nic. - Ano.
Kromě toho.
To je tvůj jediný úkol.
- Dobře. - Jen tu buď. Nejsi můj terapeut.
Nesnažím se s tebou něco vyřešit, chápeš?
Připomínáš mi, že jsem měla podobné potíže.
Myslíš, že jsme si podobné?
Nevím.
Nikdy jsi mi o sobě nevyprávěla.
Ale možná jsme si občas podobné.
Lidi kolem mě říkávali, že moc přemýšlím.
„Moc přemýšlíš.
Máš všechno. Proč si myslíš…“
Ale pořád si připadáš uvnitř prázdná.
To je…
Můj život, zvlášť jako přistěhovalce, byl plný stresu.
Často jsem v autě plakala.
Nebyla jsem smutná kvůli ničemu konkrétnímu. Jen jsem se cítila bezradná.
Svým dětem jsem to ale nikdy neřekla.
Připadá mi to vůči ní moc nefér.
To já jsem je sem přivedla.
Já jim měla všechno připravit. Měla jsem jí poskytnout dobrý život.
Promiňte, nedokážu to říct.
Chvilku počkejte.
Mám pocit, že nejsem matka, která dokáže pomoct.
Chci pomoct, ale nejde to.
Opravdu jí nedokážu pomoct.
Cítím velkou vinu.
Nechci, aby sis myslela… že mi na tobě nezáleží.
Nevěnovala jsem ale dost pozornosti tomu, čím sis procházela.
Možná se neposuneme po každém rozhovoru.
Chápeš, co chci říct? Aspoň,
že se pořád snažíme. A protože se snažíme…
…učíme se nové věci.
Chápeš?
Uvědomuji si, že je mnohem silnější než já.
Crystal mě taky přiměla jít na terapii.
Co jsem doma, vedly jsme spoustu rozhovorů.
To, že se to snažíme společně vyřešit, nás rozhodně sblížilo.
Mám kamarády, mám terapeuta, mám psa.
Když o depresi mluvíte, je snazší ji zvládat.
Tenhle semestr vynechávám.
A při terapii teď pracuju i na dalších věcech.
Neexistuje správný způsob, jak něco zpracovat.
Zůstane to součástí příběhu.
Fajn. Direkt, úder. Dobře. Pojď.
Bezva. Pokračuj.
Skoro deset let dřu, abych se dostala na olympiádu.
Pokračuj.
Všichni čekají, že přivezu zlato.
Zkrať to. Bezva. Time.
Dobrý.
Já ale trpím OCD.
Zpočátku jsem nechtěla pomoc, že ji nepotřebuju.
Pak jsem se dost ošklivě nervově zhroutila a došlo mi,
že potřebuju profesionálnější pomoc.
Byla jsem v začarovaném kruhu…
Umýt obličej, umýt ruce, vyhodit,
bum, bum, nonstop.
Pocit z čištění se nemění.
Nedokážu přestat, což mě deptá,
tak praštím do umyvadla či zdi.
Popocházím tam a zpět. Svaly se mi napnou.
A… strašně ztěžka dýchám.
Za tři dny jsem naspala možná dvě hodiny.
Máte halucinace, nemyslí vám to.
Přepadaly mě myšlenky typu: „Bylo by prostě jednodušší takhle vůbec nežít.
A jak takhle nežít? To nejde.“
Později ten večer jsem padla na zem a zvedla telefon.
A zavolala trenérovi.
Otevřu dveře,
všude jen samé čisticí potřeby a tak.
Seděla na podlaze pokoje a třásla se.
ASISTENT TRENÉRA BOXU USA
Říkám: „Co se děje?
No tak, Gin, nehraj to.“
A ona: „Ne. To je vážný.
Už takhle dál nemůžu. Takhle to dál nechci.
Myslím, že to je můj konec.“
Já na to: „Ginny, zní to, jako by ses chtěla zabít.“
Musel jsem ji držet.
Říkám: „Ginny, no tak. Pojď.
To zvládneme. Nenechám tě se zabít.“
A řekl jsem jí: „My neumřeme.
Když si zkusíš ublížit, zabráním ti.“
Jak jsi věděl, co dělat? To jsi prostě…
Řídil ses instinktem, nebo jsi…
Snaží se mě rozbrečet, Russi.
Chce mě rozbrečet. Nebudu brečet.
Ten večer mě fakt zasáhl.
Promiň, že to říkám, ale myslel jsem na smrt.
Víš, spousta mých známých se zabila…
- Co jsem řekla? - …a tak.
Říkala jsem: „Už takhle žít nechci.“
Jo. A já na to řekl: „Ne. Sakra.“ Takhle mi umřeli kámoši.
Kámoši se mi zabili.
Kamarádi lidí, co znám, se zabili.
„Ale ne. Tohle je vážný.“
Nemoh jsem nikomu zavolat. Musel jsem tam.
To bylo hlavní, prostě se tam dostat, abys věděla, že jsem u tebe.
„Jestli trpět, tak spolu.“
V tu chvíli šel box stranou.
Hlavní byl tvůj život.
Kašlu na mistrovství světa. Kašlu na zlatý medaile.
Musíš co nejdřív domů a nastoupit na terapii.
Jsem rád, žes přišla za mnou
a řekla mi: „Trenére Kayi, teď tě fakt potřebuju.“
- Ty jo. - Jo.
- Jdeme na to. - Do práce.
Některé psychické problémy jsou dočasné.
Některé procházejí cykly.
U jiných lze zvládat příznaky, ale nejdou vyléčit.
Jedna ze zásadních otázek zní:
„Jak dobře s tím dokážete žít?“
Některým lidem se s tím daří.
Některým se daří díky tomu.
Je to velice individualistický fenomén.
Každý člověk je jiný.
Spousta lidí trpí.
A nejlepší výsledky přináší kombinace nejlepších medicínských poznatků
s rámcem zotavení.
To je to, jak si skutečně dáváte život dohromady, ta vlastní cesta k uzdravení.
Čau! Jak se máš?
Dobře.
- Fajn, tak… - Polož to sem.
Tu máš. Můžeš se činit.
Proč to prostě nedáš sem?
Vyčistila jsem to před minutou.
- Teď jsem to čistila. - Fajn.
Vím. Ale pomáhá mi to.
Přátelství s Ginny funguje,
jen když jí můžu kdykoli říct, co si myslím.
Takové je mezi námi přátelství.
S nikým, koho znám, nemůžu mluvit jako s Ginny.
KAMARÁDKA GINNY, OLYMPIJSKÁ BOXERKA
Proto ale naše přátelství funguje.
Kdybych totiž v sobě všechno dusila
a nemohla jí říct, co cítím,
řekla bych: „To nezvládnu.“
Takže ti vadí ten vozík,
ale všechny ty pesticidy na té okurce ne?
Umyla bych ji i tak.
Ale ne mýdlem, protože byla zabalená.
Jako nejlepší kámoška to snesu.
Můžeme se hádat a řvát, ale budeme v pohodě.
Takový mezi sebou máme vztah.
Jsme spřízněné duše a vyřešíme to.
Nemohlas koupit zralá avokáda? Sakra.
To bylo nejzralejší, co jsem našla.
Nenašla jsi ještě dvě?
- Cože? - Co to znamená?
Co to znamená?
PŘEDTÍM…
Do hajzlu. Pardon.
Ježíši.
Musím je koupit, ale jíst ne.
Vyhodila jsi je, i když slupku nejíš?
Kašli na to.
Slupka avokáda se nejí, Ginny.
Já vím. A pššt!
- Nadrobno? - Je v tom systém.
Po olympiádě se to změní.
Přijde o tu stabilitu, kterou jí příprava na olympiádu dodává.
Mám o ni fakt strach.
Teď se zase zhoršilo jen to,
jak vytahuju kapesníky nebo rukavice.
To se vážně zhoršilo.
Bude si muset sama platit nájem, jídlo,
vlastní zdravotní pojištění.
Utrácela 300 dolarů týdně za drogerii.
To je 1 200 dolarů měsíčně.
Výdaje ti prudce vyletí.
Já vím. Dík za připomenutí.
A u mě bydlet nemůžeš.
- Fajn. - Víš, že můžeš.
Jo.
To zhroucení přišlo vhod, každý si totiž potřebuje v jednu chvíli říct:
„Tohle sama nezvládnu. Potřebuju pomoc.“
Vím, že se OCD nezbaví přes noc, ale vraťme ji do zvládnutelných mezí.
DŮM RODINY GINNY
Potýká se s tím od dvanácti. Možná ještě dýl.
Od osmi devíti let.
OTEC GINNY
A muset se sprchovat půl hodiny.
Když osmiletému dítěti říkáte:
„Vylez ze sprchy. Jdi spát.“
A ona to nedokázala.
A já jsem byl asi příšerný táta,
vypnul jsem jí vodu, aby vylezla za sprchy.
- A to samozřejmě nepomohlo. - Nefungovalo to…
Jen přidělalo problémy.
Člověk chce pro své děti naprosto dokonalý život, ne?
No tak není dokonalý.
Ani zdaleka.
Tak tohle je koupelna Ginny.
MATKA GINNY
Sprchový závěs sundává aspoň jednou týdně.
Sundá všechny háčky
a chce, abych je umyla v myčce.
A tady je jeden z košů plných přípravků z drogerie.
A tady další velký.
Další dva koše věcí.
Myslím, že čím je lepší v boxu a v čím větším stresu kvůli tomu je,
aby zůstala jedničkou a tak, tím je to rozhodně horší.
Zuby si čistím i 30 minut,
někdy dýl, podle toho, jak mi ten den je
nebo jakou cítím úzkost.
Když při vytahování z obalu nemám dobrý pocit, je to pro mě kontaminované.
Podobně jako u dalších psychických poruch přispívá i k rozvoji
obsedantně-kompulzivní poruchy kombinace faktorů,
a to biologických, environmentálních a psychologických.
Někteří lidé s OCD…
TERAPEUTKA GINNY
…prahnou po pocitu „tak akorát“.
Ginny provádí rituál, aby dosáhla pocitu, který má ráda.
Někdy dosáhne pocitu, jakého chce,
takže se to upevní, a cyklus se tak udržuje v chodu.
Do hajzlu.
Oba ty kartáčky mi připadají kontaminované
a už mi zbývá jen tohle.
Vzhledem k tomu, že už dneska nemám žádné další povinnosti,
půjdu do obchodu nakoupit další kartáčky.
Snažíme se ten cyklus nabourat.
Chcete si jít ven ušpinit ruce?
- Dobře. - Fajn.
Vypadáte báječně.
Tak čím vám ušpiníme ruce?
Vždycky můžeme začít s odpadky.
Nejúčinnější behaviorální terapie
se nazývá expozice se zábranou rituálu,
při které se nevyhýbáme, ale naopak se vystavujeme tomu,
co nepříjemné pocity vyvolává.
- Fajn. - Co je tu vaším cílem?
Co nejvíc si je ušpinit.
Proč to děláme?
Aby mi nevadilo cítit se špinavá
a neměla…
…jsem nutkání si to okamžitě jít přehnaně důkladně smýt.
- Přijde vám to špinavé? - Jo.
Tak jo.
- Co s nimi uděláme? - Fajn.
- Dobře. - Ano.
Takže chceme, aby nebylo tak snadné to prostě smýt.
Mám si to dát na obličej?
- No… - Vím, že byste to chtěla.
Expoziční terapie je děsně těžká.
Tohle je pro mě desetkrát těžší
než dát osm kol se svým sparingpartnerem.
Fajn, udělám to.
Dobře.
- Jsem kapku… - No jo.
Oddám se tomu.
Nesmírně důležitou součástí expoziční terapie je spolupráce.
- Dobře. - Cíle léčby stanoví pacient.
Klinik ho následuje.
- Takže se toho nedá tak snadno zbavit. - Ano.
Moji pacienti dělají vážně obtížné věci,
které způsobují výraznou emoční tíseň.
- Čeho byste se ještě dotkla? - No snad těch odpadků.
- Jen to zvednout. - Dobře.
- Tohle. - Tak jo.
- Měli koblihy. - Jo.
Chci, aby se naučili, že jim tahle emoční tíseň nezpůsobí újmu.
Dobře, Ginny. Dýchejte.
Je v pořádku cítit se takhle nedobře.
Tak jo.
Má dobrou podpůrnou skupinu.
Ano. Bez ní by nemohla fungovat.
Máš dobré kamarády, protože jsi dobrá kamarádka. Neznám nikoho tak oddaného.
Dík mami.
Ale protože jsi byla upřímná.
- Jo. - To jsem řekla Russovi.
Prostě nahlas řekla: „Takže takhle to je.
Může vám to připadat zvláštní. Mám OCD. Tohle jsem já.“
A oni: „Tak dobře.“
Nejdýl se s tím srovnávala Mikaela.
- Ona… - Kdo?
Ona mou úzkost zhoršovala… Mikaela.
Říkala: „Musíš přestat.“
Já na to: „Mikaelo, to nepomáhá.“
A ona: „Co?“ Neuměla pomoct.
Pořád se to ještě učí.
- Rozhodně se ještě učí. - Ani já ne.
Pomáhala jsi mi, protože jsem řekla: „Ginny…“
Řekla jsem: „Ginny, přestaň,“
a ona: „Mami, to to zhoršuje. Musím začít znovu.“
Tak jsem se naučila ji prostě nechat být.
- Musím ji nechat být. - To je těžké.
Sice šílím, že spotřebuje spoustu mýdla a vody.
Ale musím ustoupit.
Když totiž něco řeknu, akorát se to vyhrotí.
A když se to vyhrotí u ní, vyhrotí se to u mě a…
V zásadě prostě… jo.
Nejen naučit toho, kdo tím trpí, ale i lidi kolem něj, jak pomoct.
Ale mám vás ráda.
Cítím za všechno obrovskou vinu.
Nechci, aby cítila vinu. To mě trápí.
Já vím. Ale cítím.
- Prostě… - Vinu za co?
Že jste si tím museli projít.
Že cítíte takovou úzkost kvůli mé úzkosti.
Jsme nejšťastnější lidi na světě.
Bezkonkurenčně.
Byla hodné dítě? Ne.
- Nejšťastnější na světě. - Bylo to těžké? Ano.
Tak dík, tati.
Kvůli té obsedantně-kompulzivní poruše
je její život desetkrát těžší.
Ale má cíl.
A získá zlatou medaili.
Dobrá levačka.
Nikdy se za sebe kvůli svým problémům nestyďte.
Všichni totiž nějaké máme.
Nikdo není dokonalý, až na mě.
Dělám si srandu.
Překlad titulků: Jiří Sailer