Когато става дума за това хората да споделят психичните си проблеми,
едно от най-важните неща,
етапът, през който според мен минават мнозина,
е признаването, че нещо не е наред
и нуждата да потърсят помощ.
При всекиго е различно и поуката за мен е да питам
"Какво ти се случи?", а не "Какво ти става?".
Според мен това е ключов момент,
защото подсказва, че няма място за срам.
Мога да използвам всичко от личния си опит,
за да помогна на други,
на хора които имат сходни проблеми, преживели са такива травми.
Моят живот става по-хубав с мисълта, че мога да помогна по някакъв начин.
Насочила съм живота си, кариерата си, целите си към постигане на това.
Причината да изпитвам дълбоко и искрено желание да помагам
е опитът ми с момичетата.
Когато за пръв път доведох момичетата от училището в Южна Африка в колеж тук,
едното, първа година в училище от Бръшляновата лига,
се чувстваше много самотно.
Мислех, че ще успея да го успокоя,
да му отделя време.
Тогава ми се обадиха, че е опитало да се самоубие.
После още едно момиче, и още едно,
и още едно, и...
Не можех да разбера какво става.
Честно казано, прекарах доста нощи в психиатричното отделение.
Тогава започнах да разбирам.
Пропускаме нещо, нещо липсва,
нещо, което...
В началото дори не разбирах. "Как така си в депресия?"
А съм човек,
водил доста предавания за депресия.
Откога сте в депресия?
От миналия юли. - Тревожност? Цял живот съм така.
Чувам глас. Какво е това?
Изнасилиха ме, когато бях на пет.
Исках да помагам на хората да разберат душевното си заболяване.
Имам биполярна депресия. - Алкохолизмът ме лиши от близки.
Не се справям с живота.
Спокойно. Тук все плачем.
Но в началото не разбирах колко е сериозно.
В тържествения ден, когато подарихме колите,
за мен бе важно не просто да ги подарим,
а да отидат при хора, на които са нужни.
Отворете кутиите на "три".
Получаваш кола! И ти!
Получаваш кола! Всеки получава кола.
Една кола би променила много за тези хора: биха запазили работата си,
биха могли да карат децата си на училище.
Колата беше от първа необходимост за тях.
Алекс беше една от тях.
Тя беше бездомна.
И въпреки всички изпитания, на които животът я бе подложил,
въпреки проблемите със семейството, тя бе успяла да завърши училище.
Това страшно много ме впечатли.
ОПРА И АЛЕКС
Все едно сънувах.
Или бях в "Пепеляшка".
Живеех на улицата и изведнъж се оказах сред всичко това.
Докато растях, татко все беше в затвора.
Пребиваше майка ми, у дома цареше хаос.
Бой, насилие.
Много се гордея с теб!
Била си в ада.
Аз смятам, че това, от което имаш нужда,
е човек, който вярва в теб, а аз вярвам в теб.
Вярвам в теб!
Аз вярвам в теб.
В Алекс видях самата себе си.
Как растях у баба,
как ме наказваха с бой с камшик, като бях на 5-6 години.
Винаги съм вярвала, че причината някой да се справи,
е това, че има един човек,
който казва: "Аз те разбирам, разбирам какъв си."
Аз получих това от учител.
От г-жа Дънкан.
Тя ме утешаваше, ценеше ме.
Искам да дам на някого това, което г-жа Дънкан даде на мен.
Благодаря ти, Боже.
Алекс имаше нужда от насърчаване,
от подкрепа, от човек, който да вярва в нея,
да й помогне да се изучи.
КОЛЕЖ НА ЛОС АНДЖЕЛИС
Трябваше да й докажа,
че ненапразно е повярвала в мен.
Но постъпих в колежа с ниво на знания на 12-годишна.
Провалих се на първия семестър. Само двойки.
В началото в колежа имаше проблеми.
Препоръчах терапевт.
Тя каза, че не е подходящ.
Намерих друг.
След колежа, в годините след това,
винаги се опитвах да й бъда приятел и наставник.
Но винаги имаше проблем.
"Не се получи" или "Ще кандидатствам за еди-коя си работа." И нищо.
Накрая, това, което мислех, че ще е подходящо за нея, че ще затвори цикъла,
бе да се върне там, където я срещнах, в приюта.
Много се радвах.
Това е "Ковенант Хаус", приют за бездомни между 18 и 21 г.
Живях тук 11 мес., когато дойдох в Холивуд.
Привет. - Добър вечер, как си?
Да работя в приюта, да чувам децата да споделят съдбите си,
за мен беше сериозна провокация.
Остана на работа в "Ковенант Хаус" шест месеца.
Забелязах, че започва да губи контрол.
Не бях преживявала такова нещо.
Имам нужда от помощ.
Явно трябва сама да си помогна.
Никой не знае решението.
Никой не знае.
Много пъти се питах: "Какво, за бога, е това?"
Тогава осъзнах,
че съм се сблъскала с нещо, което изобщо не разбирам.
Това ме уплаши.
Седя и мисля за самоубийство.
Но защо? Не искам да умра.
Не съм... Обичам живота си.
Мразя миналото си, но обичам сегашния си живот.
Бясна съм се, че миналото ми продължава да е част от това, което съм.
Но това не е мой избор.
Започна да споделя,
че се е чувствала сякаш блъска главата си в бетонна стена.
Не бях подготвена да се справя.
Да помогна за цялостното й състояние.
Настаних я в центъра за психиатрично лечение "Медоус".
Пазя дневниците си.
Има още от девети клас.
Пише: "На рождения ми ден татко винаги е в затвора,
защото много бие мама."
"Животът ми е пълна каша."
"Мисля за смъртта. Това ме плаши. Сама се плаша."
Откачено е, че психичното ми състояние е такова още оттогава,
когато съм била на 13-14 г.
Добре. Алекс.
Сподели за първата си крачка.
Боже.
Много съм притеснена.
Ще се справиш.
Добре.
И така, първа част.
"Баща ми биеше майка ми. Беше алкохолик."
"Майка ми биеше мен, тормозеше ме, когато бях малка."
"Тя ме тормозеше физически, психически, вербално.
Не можех да плача, беше ми забранено.
Гадно е, че цял живот трябваше да търпя ПТС, без да знам как.
Как да победиш това? Няма начин.
Чувствах се сама на бойното поле, поразена,
чаках да ме отнесат, но нищо не ме убиваше.
Спомням си, когато ми каза, че има ПТС.
Не мисля, че реагирах изобщо.
Казах си, че от това страдат войници.
Не го възприех като нещо реално.
Посттравматичен синдром е диагноза, първоначално поставяна на военни ветерани.
Нещо, което научихме в последните 30 г., изследвайки травмата, е,
че ако звук и образ съвпаднат по време, мозъкът ги свързва.
Д-Р ПЕРИ, СТ.Н.С. ПО ДЕТСКИ ТРАВМИ
Създава се материална връзка, спомен.
Но нисшите дялове на мозъка не различават време.
Хора, преживели травма в детска възраст,
в нисшите дялове на мозъка си имат нещо като минно поле.
Някои неща задействат тези спомени
и правят човека неспокоен, разтърсват го и той трудно се съвзема.
Част от трудността при лечение е,
че обикновената праволинейна намеса не е ефикасна.
Независимо дали е ПТС, депресия, тревожност или шизофрения,
процесът винаги е "две крачки напред - една назад",
или "една напред - две назад".
Затова близки и приятели намират за трудно да помогнат.
Последните четири месеца бяха тежки.
В процес съм на напускане на "Медоус".
А навън ме чака големият свят.
Свалям помощните колела, научих се да пазя равновесие.
Нали?
Здравей, Алекс.
Здравей. - Имаш плитки.
Много са хубави! - Наистина ли?
Да, чудесни са. - Благодаря.
Казвай, какъв е планът?
Кога ще те изпишат?
Значи, остава още седмица.
Добре. Как смяташ да действаш?
Какво планираш?
Ще си намеря нова работа.
Каква ще е?
Много добър въпрос.
Трябва да го измисля.
За целта трябва да започна да търся.
Това е основата.
Да. Знам.
Като си тръгнеш оттам, къде ще живееш?
Разполагаш с няколко дена.
След това си тръгваш и къде отиваш?
Не знам.
Трябва да можеш да начертаеш план как ще се справяш.
Мислиш ли, че не съм го правила цял живот? Наясно съм.
Ясно ми е, че трябва да се науча да се справям след лечението.
Преди да изпадна в депресия, имах работа.
Грижех се за себе си.
Мога да се справям.
Сега започвам отначало.
Не говоря за миналото, а за настоящето.
Щом съм можела преди, ще мога и сега.
Ще отнеме известно време. - Да, така е. Сигурна съм.
Знам, че ще се справиш.
Ще се справя.
Ще.
Добре. Пази се.
И ти. Чао. - Чао.
Много е тежко. Понякога ми се струва, че тя не разбира.
Не искам да я разочаровам.
ПТС не се лекува,
затова трябва да срещам повече разбиране.
Познавам Алекс вече от 16 години.
Тя е много широко скроен човек.
Добросърдечна и дружелюбна е, иска да помага.
Целта ми е да й помогна да се научи да се справя сама.
Но допусках много грешки.
Имах неоправдани очаквания.
Изобщо не отчитах психичното заболяване.
Преживяванията ми с Алекс ме накараха да изследвам психичното здраве
по нов, коренно различен начин.
"ИМАШ НУЖДА НЯКОЙ ДА ВЯРВА В ТЕБ", КАЗА ОПРА НА МОЛИНА
Имали сме други подобни разговори.
Знам, че го прави от любов.
И двете се учим.
Тя не е срещала човек с ПТС,
човек, който се бори с кошмари.
Не е нещо, което ще отшуми
след 4-6 месеца или година, а е доживотно.
Терапията не е лечение.
Не е въпрос да уцелиш лекарството.
Не опира до точната диагноза.
Нищо подобно.
При терапията важното са взаимоотношенията.
Нужно е да има човек - учител,
наставник, роднина.
Нужно е да има чувство за общност, за свързаност с другите.
Не може да ги вземеш, мои са си.
Моите войници са най-добри. Вземи другите.
Ти вземи тези, аз ще взема тези.
Бях щастливо дете.
Родителите ми бяха разведени.
Имах две семейства.
ЗАК
От най-ранна възраст в живота ми имаше много радост.
Когато бях у баща ми,
чувствах го като пръв приятел.
Посрещнете Робин Уилямс. Робин.
Ето снимка на сина ми, ако...
Как се казва? - Закари.
Закари, това е г-н Макфърсън.
На колко е? - На 4 г.
Добре. Имаш страхотен татко.
За сина ми е. Може ли снимка?
Той много отсъстваше,
но когато можех да бъда с него...
Кобра води.
...споделяхме общи хобита, компютърни игри, видеоигри,
научна фантастика, оловните войници, които колекционираше.
Страшно ми харесваше.
Мислех, че баща ми има страхотно хоби.
Здрасти. - Ще ги закарам в болница.
Бил Коалата се нуждае от помощ.
Да, Бил Коалата е много внимателен.
Ранен е.
Растях обичан.
Но баща ми страдаше от психични проблеми
през голяма част от живота си.
Бореше се с тревожност, депресия, зависимости.
Това е нещо, което се предава.
Цял живот имам психични проблеми.
Имах обсесивно-компулсивно разстройство -
определени ритуали за изпълнение, преди да си легна.
Зациклях за разни неща.
Като дете не спях много, страдах от тежка инсомния.
Имах много енергия, натрапчиви мисли. Това бе наследено.
Боже, невероятно е. Опитвам се да го зарадвам.
Мъча се. Предлагам "Дисниленд".
Ще е купон. Мики Маус за 3-годишен.
Мики Маус за 3-годишен ще е върхът.
За 3-годишния това е един двуметров плъх.
И Мики казва: "Хей, малчо!"
Добро утро, Закари.
Какво?
Пораствайки,
установих, че алкохолът и дрогата успокояват ума ми.
Стана обичайна част от всекидневието ми да разчитам на пиене, дрога и подобни,
за да спра натрапчивите мисли.
Започнах да осъзнавам кое у мен е като при него.
Тревожността, пристъпите на депресия, ОКР,
дрогата и пиенето - като при него.
Ако не се самолекувах по този начин, положението излизаше от контрол.
Влееш ли алкохол,
мислите ти изведнъж стават съвсем прости.
Казваш си: "Пийвам..." И умът изведнъж се успокоява.
Казвам си: "Успокой се!" Сърцето ми блъска: "Тъпанар!"
Като те гледа човек, ще реши, че експериментираш с разни вещества.
Лекарства.
Не. Не и аз.
Това се превърна в част от мен.
Казвах си, че ще го направя, за да изкарам деня.
Странното бе, че използвах стимуланти - кокаин и подобни, за да се успокоя.
Говорих за това с татко. И с него беше така.
Сега операторът ще лудне. "А, не!"
Прибягваше до стимуланти, за да се фокусира и отпусне.
"Добре ли е червилото ми?"
Когато бяхме на етап
да се познаваме и разбираме по-добре,
той реши да спре пиенето.
Беше горе-долу по времето, когато осъзнах, че имам проблем.
Заехме се с това.
Исках да го опозная.
Не знаех какво е преживял.
Когато го диагностицираха с Паркинсон...
Притеснявах се за него.
Но бях и объркан.
Той усещаше, че нещата, които обича да прави -
да забавлява, да играе - му се изплъзват.
У баща си усещах огромно разочарование.
Лека-полека той се влошаваше.
По онова време аз още пиех.
Не можех да се справя, нямах сили за мисълта,
че не знам как да помогна на баща си.
Разговарях с него, ако не всеки, то почти всеки ден
през последните месеци от живота му.
Робин Уилямс, на 63 г., е мъртъв.
Вероятно е самоубийство.
На 63-годишна възраст почина Робърт Уилямс.
Мисля за Робърт Уилямс.
Това е шокираща и ужасна новина.
НА 63 Г. ПОЧИНА РОБЪРТ УИЛЯМС
Бях в шок.
Смъртта му намери отзвук по цял свят.
Аз скърбях публично.
Не знаех как да скърбя уединено.
Нямах ресурса да остана насаме
и да преживея всичко.
А какво е направил куршумът?
Пробил е бронята и го е ранил.
Не е умрял. - Не, не е.
Затова Том Котарака и Ал Мравояда го вземат.
Исках да споделя с него неща.
Да ги обсъдя с него.
Отдаде ми се възможност да изпълня част от това,
но не в степента, в която исках.
Животът ми стана неуправляем.
Бях гневен и тъжен,
исках да не изпитвам нищо.
Така че...
Всичко рухна.
Удавих се в алкохол.
Съсипах отношенията с близките си.
Преживявах психоза.
Беше ми трудно.
Не можех да общувам нормално с хората,
да водя обичаен разговор,
защото се чувствах разбит и сам.
Много хора, които трудно се справят със скръбта,
са податливи на зависимости.
Зависимостите са сериозен бич за Америка.
К. ДЪКУЪРТ, ГЛАВЕН ЛЕКАР, АЛИАНС ЗА ПСИХИЧНИ БОЛЕСТИ
Но те са биологична уязвимост,
не морален провал.
Не го наричаме злоупотреба, а разстройство, свързано с употреба.
Това е много важно.
Това е биологична податливост у човека, която се влияя от поведението му.
Същото е както при диабета
и още болести, но към тях не прилагаме морални оценки.
Всеки човек е различен.
Започнах да разбирам,
че пътят към оздравяването при всекиго е различен.
Имах нужда от помощ.
Бях диагностициран с ПТС.
Това бе алармиращ сигнал.
Трябваше да променя навиците си.
Трябваше да спра да се самолекувам,
да усещам нещата каквито са, да ги преживявам, да чувствам,
колкото и болезнено да е.
Трябваше да намеря начин да споделям преживяното
да бъда уязвим и да мога да получавам и да давам.
Така станах доброволец за психиатрична помощ.
Най-големият син на Робин Уилямс Зак
е участник в групата "Неразделни", която оказва подкрепа
чрез достъпна психологическа помощ.
ВСЕ ПОВЕЧЕ АМЕРИКАНЦИ - С ДЕПРЕСИЯ
Добре дошли. Благодаря, че сте с нас.
Трябва да спрем да смятаме това за слабост и да разберем, че е сила.
Стана ясно, че трябва да насочвам вниманието си към...
Към доброволчеството, за да съм удовлетворен.
Вероятно защото не мога да не правя нещо.
Знаех, че Зак е напълно готов да стане баща.
Бях силно впечатлена колко се е трудил върху себе си.
Исках партньор, с когото да се развиваме заедно,
целенасочено да се усъвършенстваме.
ОЛИВИЯ ДЖУН, СЪПРУГА НА ЗАК
Зак бе такъв партньор.
Оливия ми помогна да се излекувам и да се отворя към света.
Вече съм трезвеник.
Продължавам да лекувам скритите симптоми,
довели ме до зависимостта.
Това е процес.
Правейки равносметка, казвам си:
" Проблемът се предава на поколенията."
Харесва ми да съм баща.
Няма по-голямо щастие.
Дали имам шанс да изляза от този поколенчески цикъл?
Да, мисля, че шансът е голям.
Че мога да покажа на сина си трезв поглед и отношение.
Да съм до него.
Понякога синът ми ме поглежда с онзи поглед,
казващ... "Е, какво сега?"
Зак, виж...
Не знам.
Но може по някое време
да ме хванеш за ръка, да кажеш някоя смешка и така.
Как се стига до "Метрополитан"?
С кинти.
Да, хайде, момче.
Нали не те е страх?
Не. Мамка му.
Всеки преживява някаква болка.
Дори да мислиш, че си най-успелият и щастлив човек,
това не значи, че животът ти е в ред.
Имаше ли момент, единичен случай
или пък поредица от преживелици, срещи, случки,
които те накараха да решиш, че ти е нужна помощ?
Прекалено пиене, прекаляване с друго.
Имаше ли повод?
Не. Може би тръгна от мои близки.
Коментираха, че поведението ми не е нормално
и ми казваха, че е добре да помисля или да потърся помощ.
Реакцията ми бе... Тоест "Нямам нужда от помощ."
Днес знам, че е било до етап.
Когато наближавах 30-те, животът ми стана въртележка.
До изтощение.
Пътувах къде ли не.
Това бе по семейна линия,
защото явно им трябваше човек да иде еди-къде си.
"В Непал? Хари, ти ще идеш."
Никога не отказвах. Винаги бях на разположение.
Това непрекъснато съгласяване и да-кане на всичко доведе до изнемогване.
И сякаш някой рязко отвори капака.
Всички чувства, които бях потискал дълги години,
се проявиха.
Тръгнах по лекари, специалисти, терапевти,
алтернативни лечители и какво ли не.
Но ми помогна единствено запознанството и връзката ми с Меган.
Така ли? - Знаех, че ако не тръгна на терапия,
ако не се "поправя", ще изгубя тази жена.
Виждах, че с нея мога да изживея дните си.
В началото на връзката ни трябваше да учим много.
Тя бе шокирана от кухнята на институцията британско кралско семейство.
Когато ми каза, че трябва да ида на специалист,
бе реплика в момент на караница.
В този ни скандал,
неусетно за мен самия, се бях върнал към 12-годишния Хари.
Когато започнах терапията, може би на втората сесия,
психотерапевтката ми каза: "Прозвуча като от устата на 12-годишния Хари".
Почувствах се засрамен, минах в отбрана.
"Как смеете? Дете ли ме наричате?"
Отговори: "Не ви наричам дете. Изразявам симпатия и съчувствие към онова,
което сте преживели тогава.
Не сте го осмислили, било е забранено да го обсъждате.
И изведнъж то се проявява сега по различни начини като проекция."
С това започна процес на учене за мен.
Осъзнах, че съм живял в сапунен мехур в рамките на семейството и институцията.
Бях в капана на този тип нагласа.
В първите осем дена след оповестяването на връзката ни
таблоидите писаха, че приятелката на Хари е от Комптън.
ИДВА (ПОЧТИ) НАПРАВО ОТ КОМПТЪН
Писаха и, че екзотичната й ДНК щяла да разреди синята ни кръв.
ГЕНЪТ НА МЕГАН ЩЕ ОПЕТНИ КРАЛСКОТО СЕМЕЙСТВО.
Постоянно ни преследваха, снимаха, дебнеха.
От щракането и светкавиците кръвта ми кипва,
вбесявам се, спомням си за мама,
за преживяното в детството.
Достатъчно.
Но сега всичко се задълбочи,
защото освен традиционните медии има и социални мрежи.
МРАЗЯ МЕГАН МАРКЪЛ!!!
Чувствах се безпомощен.
#МЕГАН МАРКЪЛ ЛЪЖЕ
Очаквах помощ от семейството.
Но всеки въпрос, молба, предупреждение, каквото и да е,
биваше посрещнато с пълно мълчание или неглижирано.
Четири години се опитвахме да се разберем.
Направихме всичко възможно,
за да останем там и да изпълняваме ролята, да вършим каквото трябва.
Но на Меган й беше много трудно.
Известна е снимката, на която си стискаме силно ръцете,
влизайки на благотворително събитие в "Роял Албърт Хол".
Тогава тя беше в шестия месец.
Но хората не знаят, че по-рано същата вечер
Меган реши да сподели с мен,
че мисли за самоубийство.
Каза ми как точно смята да сложи край.
Най-страшното за нея беше колко ясна била тази мисъл.
Тя не беше полудяла.
Не беше ненормална.
Не вземаше никакви лекарства, не пиеше.
Беше съвсем трезва, напълно с ума си.
Но въпреки това посред нощ се будела с това желание.
Възпирала я само мисълта,
че ще е нечестно спрямо мен.
След всичко, което се случи с мама,
бях изправен пред вероятността да изгубя още една жена.
Жена, която носеше нашето дете.
Срам ме е от начина, по който реагирах.
Заради обстоятелствата и положението, отговорностите и дълга си,
се прегърнахме набързо,
а после трябваше да се приготвим и да потеглим с колата и ескорта,
за да идем на благотворителното събитие.
А там трябваше да се изправим пред стена от камери и да се усмихваме.
Не беше възможно да кажем: "Тази вечер - без нас".
Представяте ли си заглавията след това?
И ето ни, седим там с жена ми, вкопчили ръце,
а щом светлините угаснат, тя заплаква.
Жал ми е за нея и ме е яд на себе си,
че сме в това положение.
Беше ме срам, че се е стигнало дотам, беше ме срам и да ида при семейството.
Ще бъда откровен с теб.
Както вероятно е с повечето ми връстници,
и аз знам, че семейството ми няма да ми даде онова, което ми е нужно.
А после се роди синът ми
и исках да му посветя цялото си внимание.
Не исках всеки път, когато го погледна,
да се питам дали Меган няма да свърши като мама
и да го отгледам сам.
Това бе основна причина да заминем.
Чувствах се в безизходица, контролиран от страха,
в менгемето на медиите и на самата система,
която не толерираше разговори за подобен тип травма.
Но сега вече не можеха да ме сплашат да мълча.
Когато бях във 2. курс, се чувствах напълно изгубена.
Не знаех какво точно се случва с мен,
имах някакви догадки,
но не ми се щеше да повярвам.
И не знаех как да го споделя с близките си.
КРИСТАЛ
Мисълта, че може би съм в депресия,
ме споходи в първи курс.
Играех тенис в трета дивизия.
Явно представите ми за живота в колежа са били погрешни.
За пръв път бях далече от дома и за мен това бе голяма промяна.
Мотаех се из кампуса.
С голяма мъка намирах сили да се мотивирам да изляза от стаята...
Това, че бях в колежа, промени реакцията ми на депресията,
защото там винаги бях сред хора.
Налагаше се да отделям нещата,
да действам според момента, да оставям сриването за после.
Може да рухваш до 13 ч., после отиваш на лекции,
към 20 ч. може пак да си позволиш срив, като я няма съквартирантката.
В ума ми цари безпорядък, не мога да си събера мислите.
Не помня кога за последно съм била щастлива.
Изпитвам силна болка. Не минава от нищо.
Понякога се питам дали не преувеличавам проблемите си.
Съпротивителни сили ли нямам? Не знам.
Три четвърти от психичните проблеми възникват до 25-ата година.
На тази възраст човек търси себе си.
Да има разстройство, е допълнително бреме.
Трябва да го приеме като част от личността.
Това е една от най-сериозните трудности.
"Нима това съм аз? Това част от личността ми ли е?
Ще съумея ли да го понеса?
Ще се прояви ли пак?"
А има най-различни колежи и университети.
Не разполагат с единна система за психологическа помощ.
Да намериш професионална помощ, е доста трудно.
Реших, че имам нужда от помощ, и помолих за разсрочване на изпитите.
Беше разочароващо, имах чувството,
че някак си трябва да докажа, че съм в депресия.
А не знам как се прави това.
Имах много изпити, тенисът също изискваше своето.
Когато с отбора се върнахме от национален турнир,
преживях нещо като нервен срив.
Върнах се у дома.
Нашите бяха имигранти от Тайван.
Възпитавани сме така,
че да се справяме с проблемите си, че това ни прави силни.
В семейството ни никога не се е говорило за душевно здраве.
Бях първо поколение азиатка американка.
На мен се падна да повдигна темата.
Реакцията не бе от типа:
"Добре че повдигаш въпроса."
Никой не каза да се е чувствал така, не предложи да го обсъдим.
Нищо такова. Предизвиках паника.
По-голяма, отколкото исках.
За мен положението бе неприемливо.
Не приемах, че дъщеря ми има депресия.
Боях се, че призная ли, че е болна...
ФИОНА ДЖУН, МАЙКА НА КРИСТАЛ
...тя няма да се оправи.
Затова отлагах да я заведа на лекар.
Притеснявах се, че ще стане траен проблем.
Сестра й каза, че трябва да иде на лекар. Това ни накара да осъзнаем, че е време.
С мама постоянно водехме един и същ разговор.
Трудно е отношенията да се развиват,
докато мама е убедена,
че е достатъчно да изразява тревогите си с плач.
Казала ли си й, че по този начин...
СЕЛИН ДЖУН, СЕСТРА НА КРИСТАЛ
...те кара ти да се грижиш за нея,
а ти се мъчиш да споделиш, че ти имаш нужда от нея.
Казвала ли си й това? - Мисля, че да. Няколко пъти.
Какво отговори? - "Много съжалявам."
И после - пак. Не знам.
С мама обсъждаме това, че тя е майката.
Тя трябва да ни помага.
Ако тя показва слабост, е все едно: "Няма здрави устои."
А също и:
"Как децата ми ще разчитат на мен, като не съм им силна опора?"
Незнайно защо, за азиатеца да си силен, значи да не показваш чувствата си.
Имах чувството, че се налага аз да помагам на мама,
а помощ бе нужна на мен.
Още се уча да се справям с проблема.
Особено като не знам как да говоря с теб или кога не искаш да говориш за това.
И като питам как си, казваш, че си добре, а знам, че не си.
Обикновено се гушваме и плачем.
Хубаво е, но не решава проблема.
Но мисля, че когато говориш с нея, искаш да решиш проблема.
Да си сигурна, че тя е щастлива.
Но не става така.
В такива случаи Мей-Мей просто иска да сподели.
Иска да изрази чувствата си, да намери отдушник.
А от нас се иска да откликнем: "Добре. Насреща сме. Как да помогнем?"
Няма какво друго да се направи. Само това.
Само това се иска от теб.
Да си насреща. Не си ми терапевт.
Чрез разговора с теб не се мъча да намеря решение.
Това ме подсеща, че и аз съм имала такива проблеми.
Мислиш, че си приличаме ли?
Не знам.
Не си ми разказвала живота си.
Но може би си приличаме. На моменти.
Околните все ми повтаряха, че твърде много мисля.
"Прекалено много умуваш."
"Имаш всичко, какво му мислиш."
То отвътре продължава да ти е празно.
Преживяла съм огромен стрес, особено като имигрантка.
В колата плачех постоянно.
Не че тъгувах за нещо, просто се чувствах безпомощна.
Но не съм споделяла това с децата.
Мислех, че няма да е честно да я товаря.
Аз съм тази, която ги доведе тук.
Трябваше да подготвя всичко за тях.
Да й подсигуря хубав живот.
Съжалявам, не знам как да се изразя.
Един момент.
Чувствам, че не съм майка, която помага.
Мъча се, но не успявам, не мога да й помогна.
Чувствам се много виновна.
Не искам да мислиш че не ме е грижа за теб.
Но е вярно, че не обръщах голямо внимание на това какво преживяваш.
Може би не всеки от разговорите ни е сполучлив и помага.
Нали разбираш?
Но поне винаги полагаме усилия.
Така научаваме нови неща.
Нали разбираш?
Тя е много по-силна от мен.
Кристал ме подтикна и аз да тръгна на психотерапия.
Откакто се върнах у дома, доста разговаряме.
И докато се опитваме да намерим решение, се сближихме много.
Имам приятели, терапевт, куче...
Ако си говорим за депресията, тя спира да е толкова страшна.
Този семестър ще си почина.
Работя много по-усилено с терапевта.
Няма рецепта за това как да преживееш нещо.
То ще е част от съдбата ти.
Добре. Удар, удряй. Това е то.
ДЖИНИ
Добре. Така. Давай!
Десет години тренирам, за да ида на олимпиадата.
Давай.
Всеки очаква от мен злато.
Хайде, по-близо. Това е.
Браво.
Но аз се боря с ОКР.
В началото не търсех помощ, не мислех, че ми е нужна.
Но после преживях психически срив.
Разбрах, че ми трябва професионална помощ.
Оказах се в порочен кръг.
Мия лице, ръце, изхвърлям боклука, дум-дум, без почивка.
Но не се чувствах чиста.
Не можех да се спра, дразнех се, удрях умивалника или стената.
Крачех напред-назад. Мускулите ми се напрягаха.
Задъхвах се.
Издържах три дена с по два часа сън.
Умът ми не бе ясен.
Минаваха ми мисли, че ще е по-лесно, ако не живея така.
А как да стане? Като спра да живея.
По-късно същата вечер се сринах на пода, взех телефона
и звъннах на треньора.
Отворих и пред себе си видях купища различни почистващи средства.
Тя седеше там, на пода, трепереше.
КЕЙ КОРОМА, ПОМ.-ТРЕНЬОР
Не разбирах какво става.
Викам й: "Стига игрички". Но тя каза, че е сериозно.
"Повече не мога така. Не искам така.
Това е краят, дотук бях."
Казах й, че говори така, сякаш ще се самоубие.
Прегърнах я.
"Джини, хайде, ела тук.
Не мога да допусна това, няма да гледам как се убиваш.
Казах й: "Никой няма да умира.
Дори да се опиташ, ще ти попреча.
Откъде знаеше как да постъпиш?
Инстинктивно ли подходи?
Тя се опитва да ме разплаче.
Но няма да се дам.
Онази вечер се разчувствах.
Тогава се замислих за... Извинявай. За смъртта.
Познавам мнозина, които се самоубиха.
Замислил си се заради думите ми, че не искам вече да живея така?
Да. Такива думи казваха приятели, които умряха.
Които се самоубиха.
Познати на познати се самоубиха.
Казах си: "Ттова е сериозно".
Нямаше на кого да звъня, трябваше да дойда при теб.
Най-важното беше да дойда, да стигна до теб и да съм до теб,
да споделя болката.
В онзи момент боксът не беше важен.
По-важното бе твоят живот.
И не ме интересуваха шампионати, златни медали, нищо.
Важно бе да те заведа у вас, да започнеш терапия.
Обичам те заради това, че се обади, че се обърна към мен в нужда.
Човече.
Време е. - Време е за тренировка.
Някои психични разстройства са временни.
Някои са на приливи и отливи.
Симптомите на други се овладяват, но трайно лечение няма.
Основният въпрос е
доколко разстройството влияе на живота ти.
На някои хора изобщо не им пречи.
На други дори им помага.
Строго индивидуално е.
Всеки човек е различен.
Мнозина страдат.
Най-добри резултати има комбинирането на достиженията на науката
с възстановителни програми.
Целта е да се върви по път на подобрение.
Ей, как си?
Добре.
Добре. - Сложи го тук.
Можеш да вълшебстваш.
Слагай всичко тук.
Точно преди да дойдеш, чистих.
Току-що я почистих. - Добре де. Знам, но искам така.
Единственият начин да сме приятелки,
е да казвам на Джини какво мисля.
Такова ни е приятелството.
С никой друг не мога да си говоря така, както с нея.
МИКАЕЛА МАЙЪР, ПРИЯТЕЛКА БОКСЬОРКА НА ОЛИМПИАДА 2016
Благодарение на това сме приятелки.
Ако запазвах мнението и чувствата си за себе си,
ако не можех да ги споделя с нея, нямаше да се получи нищо.
Притесняваш се за количката, но не и за пестицидите по краставицата?
Без друго ще я мия. Не бих се тревожила за сапуна, в найлон е.
Аз съм й първа приятелка, справям се.
И да си викаме, да се караме, няма проблем, ще мине.
Такъв тип отношения имаме.
Най-близки сме, ще намерим решение.
Не можа ли да купиш зряло авокадо?
Не, по-зряло от това нямаше.
Нямаше ли още две?
Какво имаш предвид?
Какво искаш да кажеш?
ПО-РАНО
Мамка му. Съжалявам.
Боже.
Ще купя тези, но няма да ги ям.
Изхвърли ли ги? Но кората без друго не се яде!
Не го мисли.
Не ядеш кората на авокадото!
Знам.
Ситно ли ги наряза? - Има си система.
След олимпиадата всичко ще се промени.
Подготовката за нея й дава стабилност, но после това ще изчезне.
Притеснявам се за нея.
Единствено се влоши начинът,
по който вадя салфетки или ръкавици от кутията.
Това е голям проблем.
Ще трябва да си плаща наема, храната, осигуровките.
А харчеше 300 долара седмично за хигиенни средства.
Това са 1200 на месец.
Сметките ти ще скочат.
Сетих се. Благодаря за напомнянето.
Не може да живееш тук с мен.
Добре. - Знаеш, че може!
Да.
Сривът й бе добре дошъл,
защото всеки има нужда от осъзнаване,
че щом не се справя, значи му трябва помощ.
Знам, че няма да се излекува от ОКР лесно, но поне да овладява симптомите.
КЪЩАТА НА РОДИТЕЛИТЕ НА ДЖИНИ
От 12-годишна се бори с това. А може би и от по-рано.
Беше на 8-9 години.
БОБ ФУКС, БАЩА НА ДЖИНИ
Тогава се къпеше по 30 минути.
Казваш на осемгодишно дете:
"Спирай душа и лягай вече!", а то не може да го направи.
Бях ужасен баща - спирах водата, за да я накарам да излезе.
Но това явно не е помогнало. - Да, нямаше ефект.
Създаде повече проблеми.
Човек иска най-доброто за децата си.
Но тя не живее добре.
Точно обратното.
Това е банята на Джини.
ПЕГ, МАЙКА НА ДЖИНИ
Поне веднъж седмично сваля завеската,
сваля всички кукички
и иска да измия всичко в съдомиялната.
Това е един от нейните кошове. Пълен е с почистващи препарати.
Има и голям. Два коша, пълни с какво ли не.
Колкото по-добра става в боксирането, стресът расте.
Напрежението да е номер едно неизбежно задълбочава проблема.
Мия си зъбите около 30 минути, може и повече, зависи какъв ден имам,
много ли съм тревожна.
Като вадя нещо от опаковка и не става както трябва, решавам, че е замърсено.
Както при другите психични болести,
за развитието на ОКР влияе комбинация от фактори,
биологични, психологически, свързани с околната среда.
Някои хора с ОКР...
Д-Р А. СМИТ, ТЕРАПЕВТ НА ДЖИНИ
...търсят усещането "както трябва".
Джини изпълнява ритуали, докато усети, че е "както трябва".
Понякога достига до това чувство,
така се стига до затвърждаване, което отново завърта цикъла.
Мамка му.
И двете четки за зъби изглеждат замърсени, а нямам други.
Това, което ще направя, понеже нямам други задачи днес,
е да ида до магазина да купя.
Опитваме се да разбием цикъла.
Да излезем да си изцапаш ръцете?
Добре.
Много добре изглеждаш.
Какво ще направим, за да си изцапаш ръцете?
Можем да започнем с боклука.
Най-ефикасното поведенческо психолечение
е експозиция с предотвратяване на реакцията.
Това значи не да избягваме онова, което ражда неприятно чувство,
а да се изложим пряко на него.
Каква е целта ти с това сега?
Да си изцапам ръцете максимално.
Защо го правим?
За съм спокойна, ако се чувствам мръсна.
Да не...
Да не изпитвам остра нужда веднага да хукна да ги мия.
Чувстваш ли ги мръсни? - Да.
Добре.
Какво ще направиш сега?
Добре.
Правим го така, че да не е твърде лесно да се отмие.
И на лицето си ли да сложа?
Знам, че искаш и по лицето.
Терапията с експозиция е ужасно тежка.
За мен е десет пъти по-трудна,
от това да изкарам осем рунда със спаринг партньор.
Ще направя ето така.
Малко съм...
Ще вложа много усилия.
Най-важно за терапията с експозиция е сътрудничеството.
Самият пациент задава целите.
Терапевтът го следва.
Не е толкова лесно да се отървеш от това.
Пациентите ми правят трудни неща, предизвикващи емоционално сътресение.
Какво друго можеш да докоснеш? - Да пипна боклука.
Вдигни го. Вдигни това. - Добре.
Яли са понички.
Показвам им, че емоционалното сътресение няма да им навреди.
Добре, Джини. Дишай.
Нормално е да се чувстваш зле.
Добре.
Тя е в добра група за подкрепа. - Да, без нея не би се справила.
Имаш добри приятели, защото ти си добър приятел. Много си предана.
Благодаря. - То е, защото си честен човек.
Така казах на Ръс.
Тя заяви как стоят нещата.
"Дори да решите, че е странно, аз имам ОКР, това е."
А те просто го приеха.
Най-дълго остана объркана Микаела.
Тя... - Кой?
Влошаваше тревожността ми. Микаела.
Само повтаряше: "Спри, спирай!"
Аз й казвах, че с това не ми помага. Не знаеше как да ми помогне.
И досега се учи.
Още се учи. - И аз не знаех.
Ти ми помогна. Преди правех друго.
Казвах й да спре. А тя ми обясняваше, че така става по-зле, че започва отначало.
И се научих да я оставям на мира.
Трябва да я оставям на мира. - Трудно е.
Дори когато ме побърква с разхищението на вода и сапун,
аз не й се меся.
Ако кажа нещо, само ще влоша положението.
А ако тя се напрегне, напрягам се и аз.
Така че ние просто... Да.
Учим се. Учи се не само болният, но и хората около него.
Но аз ви обичам.
Изпитвам огромна вина.
Не искам да се чувства виновна, това ме убива.
Знам, че не искаш, но това е. - Вина за какво?
Че ви причинявам това.
Че ви тревожа с моята тревожност.
Ние сме най-големите късметлии на този свят.
Най-най.
Лесно дете? Не.
Най-големите късметлии. - Беше трудно дете.
Благодаря, тате.
Заради ОКР животът й е
десет пъти по-труден.
Но тя има цел.
И ще спечели златен медал.
Добре. Добра лява ръка.
Никога не бива да те е срам от трудностите, които изпитваш.
Всеки се бори с нещо.
Никой не е съвършен. Освен мен.
Шегувам се.
Превод на субтитрите Анна Делчева