Сьогодні ми робимо перші кроки
до розуміння психічного здоров'я.
Психічні проблеми універсальні й стосуються всіх,
незалежно від раси, культури чи класу.
У мене ОКР.
Я можу встати, гарно вдягтися,
але всередині почуватися геть розбитим.
Усі вважають, що ти хворієш, а тоді одужуєш.
Усе геть не так.
На мою думку, в кожній родині
є люди, які страждають від депресії, тривожності чи психічних травм.
ДЕПРЕСІЯ ВЗЯЛА НАДІ МНОЮ ГОРУ.
На щастя, ніколи не пізно зцілитися.
Нещасні люди приходять сюди, щоб прожити своє нещастя.
Це чудовий шанс.
Потрібно лише опинитися в правильному місці.
У кожного свій тягар.
У кожного своя історія.
Моє невидиме я
Багато людей по всьому світу
живуть з психічним, психологічним чи емоційним болем…
Так.
…якого вони не помічають,
бо цей рік поставив нас
перед великим дзеркалом…
-Так. -Показав, хто ми.
Усі проблеми до COVID-19
тепер поглибилися.
Для багатьох
серйозною проблемою стали ізоляція й самотність.
Ми побачили в дзеркалі власне горе,
бо горе – це не лише втрата близької людини.
Горе – це втрата будь-чого важливого.
Діти горювали, бо в них не було випускного,
який вони планували.
-Не могли бути з друзями. -Не могли бути з друзями.
Не могли жити своїм звичним життям.
Цей рік сформував нашу культуру,
а чимало людей цього ще не усвідомило.
Спочатку дехто казав, що COVID усіх зрівняє.
-Я не згоден. -Він не зрівняв.
Люди, які страждали, тепер страждають більше.
-Саме так. -Єдине,
що стосується всіх глобально:
кожен проживає іншу версію тієї самої реальності.
Так. COVID-19 для багатьох…
матиме…
небачені досі наслідки,
якщо вам було важко триматися й справлятися
навіть до нього.
Після цього 99,9 відсотка з нас, якщо не всі 100,
-дізналися, що таке… -Психологічна травма.
-Психологічна травма. -Так.
Що таке горе чи втрата.
-Так. -Якось я чув фразу:
«Неусвідомлений біль передається».
Це психологічна проєкція.
Люди, які страждають, небезпідставно страждають,
через дитячі травми, через оточення,
через те, що сталося, що вони пережили й побачили.
Хай би що це було, якщо ти не усвідомиш і не осягнеш цю травму,
то вона проявлятиметься різноманітними шляхами,
які неможливо контролювати.
Це невирішена проблема, яка поїдає тебе зсередини.
Проте ти цього не усвідомлюєш. І це…
Я прекрасно це розумію.
Коли я почав психотерапію, мені було страшно. Страшно втратити…
Коли ти почав психотерапію?
-Чотири роки тому. -Чотири роки – це недавно.
Чотири роки психотерапії
для людини, яка не думала, що в неї буде потреба в психотерапії, –
це… дуже багато.
У моєму середовищі про таке не заведено говорити.
Усе придушувалося.
Як ти зрозумів, що вона тобі потрібна?
Через минуле. Я хотів зцілитися від минулого досвіду.
ГАРРІ
Багато років я над цим не замислювався.
Я не переймався проблемою. Просто її не усвідомлював.
Я завжди хотів бути нормальним.
ШКОЛА ВЕЗЕРБІ
Не «принцом Гаррі», а просто «Гаррі».
Життя було дивне.
На жаль, коли я згадую маму,
то на думку завжди спадає одне й те саме.
Я пристебнутий паском безпеки в машині
поряд з братом,
мама за кермом, а за нею мчаться три, чотири, п'ять мопедів
з папараці.
Через сльози їй завжди було важко водити.
Її ніхто не захищав.
У ті хвилини я почувався дуже безпорадним.
Я був дуже малий. Чоловік, але надто малий, щоб допомогти жінці.
У цьому випадку – матері.
І так щодня.
-Перестаньте. Дякую. -Добре.
Можна вас сфотографувати?
Щодня аж до самої смерті.
А тепер нова інформація з Парижа…
31 СЕРПНЯ 1997
…де принцеса Діана була серйозно поранена в ДТП.
Її компаньйон Доді аль-Фаєд загинув на місці.
Можливо, у ДТП замішані папараці,
які переслідували принцесу.
За твердженням очевидців, вони були на мотоциклі
і, можливо, спричинили ДТП.
У мене забрали маму, коли мені було 12 років,
одразу перед моїм 13-тим днем народження.
Я не хотів цього життя.
Ділитися горем материної смерті зі світом.
Найбільше мені запам'ятався
стукіт кінських копит по дорозі.
По мощеній червоним вулиці Мелл.
Усе навколо нас шокувало.
Я ніби був за межами власного тіла,
просто робив усе, чого від мене чекали.
Демонстрував десяту частину емоцій, які показували всі інші.
Чарльзе.
Я казав: «Це моя мама. Ви її не знаєте».
Вільяме.
Поки ти говорив…
я спробую стримати сльози…
поки ти говорив, я думала:
усі ми, хто захоплювався й любив твою маму здалеку,
мабуть, пережили її смерть краще, ніж ти.
Безперечно.
Я був такий злий через те, що сталося,
через те… що ніхто не поніс відповідальності.
Узагалі.
Люди, які загнали її в той тунель,
сфотографували, як вона помирала на задньому сидінні авто.
Коли мене охоплює лють, хочеться напасти на супермаркети.
Зібрати ці жахливі журнали й спалити їх.
ОБУРЕННЯ ЗНІМКАМИ СМЕРТІ ДІАНИ
ЯК ВАМ НЕ СОРОМНО?
Не хочу думати про неї,
бо коли я думаю про неї,
то згадую, що мені її не вернути.
Це мене засмучує. Нащо думати про сумне?
Нащо думати про ту,
кого втратив, кого вже не повернеш?
Тому я вирішив про це не говорити.
-Близькі це обговорювали? -Ніхто про це не говорив.
Бачу, ви все спланували.
Минуло багато часу, багато років
ми ховали голову в пісок, затикали вуха й жили собі.
Коли хтось… Я вже розповідав.
Мене питали: «Як ти?», і я відповідав: «Нормально».
Не добре, не погано. Нормально. «Нормально» – це проста відповідь.
Проте всередині мене розривало.
Щоразу, як я одягав костюм і грав свою роль,
то мусив себе настроїти, «надіти маску».
Глянув у дзеркало. «Усе, готово».
Я виходив з дому, обливаючись потом. Серце стукотіло…
Я був у постійно страху. Панічні атаки, висока тривожність.
Період від 28 до 32 –
найкошмарніші роки мого життя.
Мені зривало дах щоразу, як я сідав у машину
або бачив фотоапарат.
Як ти почувався?
Я страшенно пітнів.
Відчував, що температура мого тіла
на два чи три градуси вища, ніж у всіх навколо.
Я переконував себе, що моє обличчя дуже червоне,
а тому всі бачать, як я почуваюся.
Проте ніхто не знає чому. Мені було соромно.
Ти накручуєш себе,
і здається, що всі на тебе дивляться.
Одна крапля поту, а відчуття, ніби з мене тече.
Ріки поту. А в голові крутиться думка:
«Який сором. Що про мене думають?
Вони й гадки не мають. Я не можу їм сказати».
Хоч би куди я пішов, хоч би з ким зустрічався,
я відчував, що сили мене покидають.
Вловлював емоції інших.
Тоді я бачив когось, хто пітніє більше, ніж я,
і зупинявся, говорив з цією людиною,
усе стишувалося, і я міг рухатися далі.
Мені хотілося пити, вживати наркотики.
Пробувати все, що допомагало
так не почуватися.
З часом я побачив: хоч я й не пив з понеділка по п'ятницю,
але випивав тижневу норму
за один п'ятничний чи суботній вечір.
Я пив не тому, що мені це подобалося.
Я пив, бо пробував щось приховати.
Чи усвідомлював ти тоді,
що пробуєш щось приховати?
Ні. Не усвідомлював.
Так мозок підказував мені, що я борюся.
Я про це не знав. Як мені було знати?
Найщасливіші роки мого життя – десять років в армії.
Безперечно.
Я носив однострій, як і всі інші.
Я проходив ту ж підготовку, що й інші.
Я почав знизу, як і всі інші.
До мене не ставилися інакше через моє походження.
Оце так.
Там я почувався нормальним.
У молодшому віці найкомфортніше я почувався
на службі в Афганістані, далеко від ЗМІ.
Проте я мав розібратися з минулим, бо я тамував багато злості.
Ближче до 30 років я почав запитувати себе:
«Чи моє місце тут?»
І тоді я відчув: «Більше не зможу від цього тікати».
Родичі казали: «Просто грай свою роль, і життя буде простіше».
Однак я вдався в маму.
Я почуваюся за межами системи,
але водночас я в ній застряг.
Щоб звільнитися з неї, щоб вирватися,
я мушу розказати правду.
РАШАД
Усе життя я був шеф-кухарем.
З дитинства всі знали, що я стану шеф-кухарем.
Усім привіт. Я шеф Рашад. Засновник «Black Food Collective».
Я заснував «Black Food Collective» у 2017. Наша перша подія – «Afrotech».
Усі туди, потрібно допомогти розвантажити машину.
-Як конференція? -Добре.
Черги нам тут не потрібні.
У харчовій галузі бракує закладів
з чорними власниками.
Я шеф Рашад. Я це все організував.
ЧЕМПІОН «CHOPPED» ШЕФ РАШАД
Їжа зводить за столом дуже різних людей.
-Це тобі, малий. -Дякую. Ти молодчина.
Мені казали: «Ти станеш або шеф-кухарем, або пастором».
Наше завдання – створювати й розвивати компанії,
показати, що можна покращити добробут
громади та сім'ї
й самотужки заробляти на життя.
Коли я щось розповідаю людям,
вони кажуть: «О боже. Оце ти сильно сказав».
Я відповідаю: «Це не я».
Це не Рашад.
Мене навчили надівати маску в дуже ранньому віці.
Я можу встати, гарно вдягтися,
зобразити усмішку й позитив,
але всередині почуватися геть розбитим.
На мене сильно вплинули події з дитинства.
Коли я був дуже малий, у наш дім увірвалася поліція,
і тата посадили в тюрму.
Пам'ятаю, як провідував його за ґратами.
У дитинстві я багато бачив.
Наркозалежні друзі.
Друзі, які постійно говорять самі з собою.
І…
усі ці люди… чорні люди, яких я знаю,
старші й молодші за мене, які розбираються…
або не розбираються зі своїми проблемами.
Коли я дивлюся на них…
Коли я дивлюся на них, то бачу себе.
Загал сильно стигматизує…
ДОКТОР БРЮС ПЕРРІ
С.Н.С., АКАДЕМІЯ ДИТЯЧОЇ ТРАВМИ
…людей з психічними проблемами.
Іронія в тому, що, на мою думку, в кожній родині
є люди, які страждають
від депресії, тривожності, наркозалежності чи психічних травм.
До цих чотирьох категорій можна віднести 80 відсотків населення.
Люди довго не думають,
коли дізнаються, що в дитини рак, і поспішають її лікувати.
Однак їм соромно зізнатися: «У моєї дитини депресія,
яку потрібно лікувати».
Нам ще багато потрібно зробити.
Мені було некомфортно
озвучувати це, говорити чесно.
«Тихо». «Не кажи цього». «Вгамуйся».
«Ти забагато базікаєш».
Через депресію й тривожність я втратив інтерес до кулінарії.
Цілком.
У 2018 році я виграв «Chopped».
Шеф Рашад Армстед, ви чемпіон «Chopped».
Насолоджуйтеся перемогою й забирайте свої 10 000 доларів.
Дякую.
Я навіть не дивився свого випуску «Chopped».
Я пам'ятаю, як важко мені було під час зйомок шоу.
За рік моє життя докорінно змінилося.
Я розлучився, закрив два ресторани. У мене не було машини.
По горло в кредитах.
Я говорю як чорний чоловік:
намагаєшся робити все правильно,
бо тобі кажуть, що так треба.
Повинен бути таким, діяти так,
жити отак,
не знаючи, що тебе чекає далі.
У прокаті авто сказали, що я підпадаю під опис
чоловіка з фальшивою кредиткою.
Мене затримали на кілька хвилин, бо я чорний.
Він незаконно запаркувався. Виставте на фейсбук.
Я став на хвильку. Нічого не виставлятиму.
Це для мого захисту, бо викликати поліцію…
викликати поліцію, бо людина
запаркувалася на дві секунди – це маразм.
-Так. Зараз вас таких наїде. -Особливо коли…
Через це інколи хочеться здатися.
Хочеться боротися навіть більше.
Проте в цьому випадку потрібно…
знайти надію в темряві.
У чорній громаді
нам кажуть: ходи до церкви, молися Богу,
і все буде добре.
У чорній громаді психотерапія – табу.
Так не заведено.
Тому я себе стримував.
Тепер маю справу з депресією й тривожністю.
Інколи я думаю про самогубство.
Дуже важке відчуття.
Ніби на мені великий тягар.
Бо я буквально ледве тримаюся.
Десь отак.
«Тихо, не зупиняйся, не зупиняйся».
Згадуються дитячі спогади.
І мене паралізує страх.
Проте не можна зупинятися, бо якщо я зупинюся,
то що робитиму?
Почуваюся хом'яком у колесі.
Без упину біжу, але все марно.
Їду на психотерапію. Не думав, що так переживатиму.
У голові тисяча, мільйон думок.
Просто…
Сьогодні було особливо важко встати з ліжка.
Один з тих днів, коли просто прокинутися
і звестися на ноги – це випробування.
Бо мозок казав мені:
«Перенеси. Зроби те, зроби се.
Зроби й не вилазь з ліжка. Ти заслужив відпочити».
Такі чудові думки.
Я мусив їх відкинути.
Мене навчили: коли ти про щось говориш, то воно оживає.
Тому про дещо я не говорю,
дечим не ділюся.
У психотерапії ти ділишся,
якщо хочеш у всьому розібратися.
Це викликає дискомфорт.
У нас була дуже насичена розмова,
але…
Я розповідав про…
розповідав їй про різні ситуації, і вона сказала…
«Ого.
Це дуже тривожні дзвоники».
Стільки різних емоцій.
Чорт.
Якщо я не буду чесний з собою,
якщо я не розберуся з усім, що зараз відчуваю,
якщо я брехатиму чи пробуватиму це приховати,
то опинюся в небезпечній ситуації.
Треба скинути маску.
Я буду вільний, лише якщо скину цю маску.
Здоров'я мозку так само важливе,
як і здоров'я решти тіла.
Вміти тренувати його, як м'яз…
Знаю, мозок – не м'яз, але його треба тренувати…
Ми багато працюємо над фізичним здоров'ям…
-Так. -але так само треба…
дбати про психічне.
Вони невіддільні. Це всім відомо. Вони тісно пов'язані.
Та в нашому суспільстві, по всьому світу,
через стигму й тому подібне
про психічне здоров'я забувають, а цих травм не видно неозброєним оком.
Нас лякає те, чого ми не бачимо й не розуміємо.
Важко говорити про те,
що відчуває небагато людей.
Так. Ще удар.
Отак. Не розгинайся!
Нижче підборіддя!
Через пів року я їду на Олімпійські ігри.
Я третя у світовому рейтингу,
і від мене чекають…
не лише поїздки в Токіо, а й золотої медалі.
На рингу вона може всі раунди ухилятися,
а тоді перемогти з одного удару.
Як на мене… це справжня майстерність.
ВІРДЖИНІЯ ФУКС КРІСТІНА КРУС
Чемпіонка –
Вірджинія Фукс!
ДЖИННІ
У дитинстві я казала: «Нема в мене хвороби.
Я здорова».
Вище руку.
У школі в мене почалася анорексія.
Я сіла на дієту, а тоді пішла ще далі,
і результат мені сподобався.
Я втратила стільки ваги,
що лікарі й батьки переживали, що скоро
я заморю себе голодом до смерті.
Мене лікували стаціонарно.
Тоді лікарі виявили,
що причиною анорексії
є обсесивно-компульсивний розлад.
КОЛОРАДО-СПРІНҐС ОЛІМПІЙСЬКЕ МІСТО США
ГОРДИЙ ДІМ АМЕРИКАНСЬКОГО БОКСУ
Коли я сама вдома в Колорадо-Спрінґс,
то ця кімната стає для мене в'язницею.
ПОМИТИ БОКСЕРСЬКІ КРОСІВКИ
ПОЧИСТИТИ ЗУБИ
Мій ОКР може взяти верх.
Більше нікого нема.
Часом я прибираю до п'ятої години ранку.
Мені потрібні кросівки для тренування, але їх треба відчистити.
Я постійно мию взуття, бо мені здається,
що підошви дуже брудні.
Я не люблю взувати брудні кросівки.
Зараза.
Отож…
я зачепила підошвою руку.
Тепер я мушу помити руки.
І ось я в порочному колі.
Коли я прибираю, то бруднюся в процесі.
І йду відмиватися.
Потрібне мило.
Думала, це займе десять хвилин, але…
Коли таке стається, я себе лаю,
і це все змінює.
Часто мило має витекти на руку певним чином…
інакше я не вважатиму її чистою.
Щоб повністю вимити руки, мені потрібні два види мила.
Не знаю чому, але так я вважаю.
Тут мене торкнувся кросівок.
Він торкнувся зап'ястя, і мені треба,
щоб мило вилилося саме так, як мене торкнувся кросівок.
Отож…
ОКР – це як пастка.
Я кажу собі: «Перестань», але не можу.
Не можу вирватися з порочного кола миття.
Я хочу вирватися, зупинитися…
Майже вийшло.
Мозок каже: «Ні, давай ще раз. Ні, ще раз».
Якщо я не вимию руки так, як слід,
у тілі виникають дуже неприємні відчуття:
розум затуманюється, м'язи напружуються.
Я не можу мислити тверезо.
І так постійно.
Майже все життя я це приховувала.
Тому почувалася дуже невпевнено.
Я собі не подобалася.
Так довго все приховувала, бо боялася осуду,
думала, що мене вважатимуть дивачкою.
Відкрившись, я краще зрозуміла свій розлад.
Мені питають: «Чому ти це робиш?»,
і я замислююсь: «Ха. Справді, чому?»
Думаю, чому це роблю, і тоді починаю розуміти:
«Ага, ясно».
-Добре. -Бачиш?
Бачиш, що ти робиш?
Не люблю, коли бинт торкається підлоги.
Напарникам усе одно. Вони просто…
Обмотують руки, усе на підлозі.
А я така: «Ні!»
Коли Дарвін знімає мої бинти, то стежить, щоб вони не впали.
Нарешті він навчився. Він кладе бинти на плече.
Довго звикав, але тепер знає.
На підлозі наче лава. Лава зарази.
Так я вважаю.
Багато людей з ОКР бояться мікробів,
бо їх лякають хвороби й смерть.
Це не про мене.
Я не думаю: «Боже, в мене в роті її кров,
а тому я захворію й помру».
Мене турбує не це.
Я боюся бруду,
бо через нього почуваюся брудною, огидною людиною.
Для ОКР властиві нав'язливі думки,
які спричиняють дистрес, тривожність і страх…
ГОВОРИТЬ КЛІНІЧНИЙ ПСИХОЛОГ АНДЖЕЛА СМІТ
…і повторювану поведінку, яка знижує рівень дистресу.
Існує багато видів ОКР.
Найвідоміший пов'язаний з прибиранням і симетрією,
потребою все складати.
Є ОКР, коли люди бояться забруднення, мають страх огиди.
Відчуття огиди неприємне,
нестерпне, воно триватиме вічно,
а ці ритуали покликані позбутися неприємного відчуття.
Мені завжди вдавалося
відмежовувати ОКР від боксу.
Проте в лютому все змінилося.
За три дні я спала заледве дві години.
Коли в спортзалі щось торкалося моєї шкіри,
я йшла її мити, але…
Я відмивала крихітну цяточку,
яка на дві секунди торкнулася підлоги.
Я мила ту цяточку десь пів години,
а тоді йшла прати речі.
Усе пралося не так, як слід,
тож я прала речі кілька разів.
Ситуація загострилася.
Приймати душ ставало дедалі важче.
Тепер це забирало годину.
Раніше за душ я використовувала одну мочалку,
але тепер мені потрібно було десять.
П'ять брусків мила на душ.
Я купую великі пляшки гелю для душу,
і використовую дві за прийом.
Я не їла, бо не мала часу вийти з дому.
Треба було прийняти душ перед тренуванням.
Я так завзято шукала це відчуття чистоти,
що мої м'язи напружувалися, і я…
а дихання утруднювалося, майже як на тренуванні.
Ніби я цілодобово тренувалася з перервою на годину сну.
Три дні без сну –
і ти починаєш марити, думки плутаються.
На третю ніч я в цьому застрягла.
Я й далі все мила, а нічого не змінювалося.
Не з'являється відчуття чистоти,
і це мене дуже сердило.
Я казала собі: «Перестань!» Кричала на себе.
Плакала. Питала себе: «Чому я не можу зупинитися?»
Крокувала туди-сюди.
Дуже безладно.
Не знала, що робити. Почувалася в пастці.
Ти не зможеш займатися боксом. Не зможеш соціалізуватися.
Я думала: «Тепер ти не зможеш жити».
Бо якщо спробуєш устати й жити далі,
то потрапиш у пастку й не зможеш вибратися.
Я була геть виснажена, істерично ридала.
Просто впала на підлогу.
Тоді я зрозуміла: «Мені потрібна серйозна допомога,
і краще тепер, поки не пізно».
Які слова свідчать
про стигматизацію психічного здоров'я?
Божевільний.
-Сказився. -Сказився.
-Не тримає себе в руках. -Псих.
Так. Нервовий зрив.
-Так. -Стигматизація…
як «іншого» –
найбільша проблема у ставленні до психічного здоров'я.
Люди багато років пробують
приховувати такі випадки у своїх сім'ях,
не хочуть, щоб про це дізналися.
Коли батьки про це не говорять,
а друзі не нагадують,
ти точно не подумаєш: «Секунду.
Я продукт свого середовища».
Усі, хто беріг таємницю,
хто жив у соромі,
давав цій тиші себе стигматизувати, –
вони врешті долали сором.
Коли ти ділишся своєю історією,
це не лише допомагає людям побачити тебе інакше,
але й сам бачиш себе інакше
і врешті допомагаєш багатьом.
Я люблю миті усвідомлення,
коли розповідаєш свою історію,
яка дає людям змогу побачити себе в інших.
Коли я бачу, як Леді Ґаґа
говорить про таке,
то знаю, що це чудово, бо люди розуміють:
«Ти? Навіть ти, хоч ти така знаменита й крута?»
Тому наша мета – заохотити людей говорити.
Вітайте на сцені незрівнянну Леді Ґаґу!
Після тієї розмови з Опрою…
Криза психічного здоров'я.
Ліки тобі допомогли?
Ліки дуже мені допомогли.
Потім вона прийшла до мене за лаштунки.
Ти була така вразлива, така щира й справжня…
Ми плакали й обіймалися.
Біля неї я почувалася в безпеці.
У мене були серйозні психологічні проблеми,
над якими я й досі працюю.
І…
Я хочу, щоб цей досвід був корисний іншим,
замість просто
все приховувати й щось вдавати.
Він не прочитає
Він не прочитає мене з обличчя
Чіпляє мене, як ніхто
СТЕФАНІ
У мене були проблеми
з психічним здоров'ям в юності.
Я з дуже раннього віку різала шкіру.
Я стикалася з насильством…
і мені дуже важко підібрати правильні слова,
щоб пояснити молодим
чи навіть старшим людям, навіщо хтось себе ріже.
На мою думку, цю схильність
можна пояснити бажанням показати, що тобі боляче.
Слухай
«БІТТЕР ЕНД» 20 СІЧНЯ 2006 РОКУ
У мене великі амбіції
Мені було 19 років…
СТЕФАНІ НАЖИВО
…я працювала в шоу-бізнесі,
і продюсер сказав мені…
«Роздягайся».
І я сказала ні.
І пішла.
А тоді…
мені пригрозили спалити всі мої записи.
І вони далі…
Вони далі напосідали, а тоді я просто завмерла й…
Я не… Я нічого не пам'ятаю.
І я не назву його імені.
Я розумію рух #MeToo.
Розумію, що декому легше таке розповідати,
але мені – ні.
Я більше не хочу стикатися з тією людиною.
ЛЕДІ ҐАҐА РОЗПОВІДАЄ ПРО ПТСР
ПІСЛЯ СЕКСУАЛЬНОГО НАСИЛЬСТВА
Це жорстока й небезпечна система.
«МЕНЕ БАГАТО ТРАВМУВАЛИ…
АЛЕ Я ВИЖИЛА Й НЕ ЗДАМСЯ».
Минули роки, і я пішла в лікарню. До мене привели психіатра.
Я сказала: «Приведіть справжнього лікаря».
«До чого тут психіатр? Я не відчуваю свого тіла».
Спершу з'явився біль у всьому тілі.
Тоді все заніміло.
Я хворіла ще багато-багато тижнів,
і тоді усвідомила, що такий самий біль я відчувала,
коли мій ґвалтівник викинув мене вагітну на розі.
Біля батьківського будинку.
Бо я блювала.
Мені було погано.
Бо мене ґвалтували.
Мене кілька місяців тримали в студії.
ЛЕДІ ҐАҐА ОПИСУЄ СВОЇ СИМПТОМИ ПТСР
«УСЕ МОЄ ТІЛО СПАЗМУЄ»
Я хочу…
сказати всім, хто це дивиться, що я втираю сльози.
І рухаюся далі. Розумієте?
Я…
Розплющую очі. Мене цього навчили.
Кілька плечових обертів назад. Розплющуєш очі.
Вертаєшся до норми.
Я знаю, де я. Я в підвалі свого офісу.
І…
Від такого можна оговтатися.
Та коли…
коли удар дуже сильний…
це тебе змінює.
У мене був серйозний нервовий зрив.
На кілька років
я стала іншою людиною.
ЛЕДІ ҐАҐА СКАСОВУЄ ТУР
ЧЕРЕЗ «ГОСТРИЙ БІЛЬ»
Такий біль я відчувала…
ЛЕДІ ҐАҐА СКАСОВУЄ ТУР ЧЕРЕЗ ФІБРОМІАЛГІЮ
…після зґвалтування.
Я пройшла багато МРТ й оглядів.
Нічого не вдалося знайти.
Та…
тіло пам'ятає.
Я нічого не відчувала.
БЕЗПЛАТНИЙ ТРАНСПОРТ
Я відключилася від світу.
Мій мозок пішов в офлайн.
Ти не розумієш, чому більше ніхто не панікує,
а в тебе крайня форма параної.
Ти справді
почуваєшся, ніби чорна хмара
всюди ходить за тобою,
каже, що ти нічого не варта й повинна померти.
Я кричала й билася об стіни.
Знаєте, чому різати себе погано?
Чому битися об стіни погано?
Чому погано завдати собі шкоди?
Бо стає тільки гірше.
Ти думаєш, що почуватимешся краще,
бо ти показуєш іншим: «Дивіться, мені боляче».
Це не допомагає.
Я завжди повторюю: «Скажіть комусь. Не показуйте».
Мабуть, я з раннього віку різала себе,
бо процес мого психічного одужання
проходив…
дуже повільно.
І…
навіть якщо я проживаю шість чудових місяців…
дрібна деталь може мене спровокувати…
і мені буде погано.
І коли я кажу «погано», то маю на увазі,
що я захочу себе різати, думатиму про смерть і самогубство.
Я навчилася
витягувати себе з цього стану.
Усе почало змінюватися. Через два з половиною роки.
Що ви робили в той час?
Я виграла «Оскар».
-Чудово. -Ніхто не знав.
Леді Ґаґа, Марк Ронсон…
Ентоні Россомандо й Ендрю Ваят.
Щиро дякую.
Дякую Академії, це для мене велика честь.
Усім, хто прямо зараз страждає вдома:
передусім, дуже важливо,
щоб поряд з вами була хоч одна близька людина.
Коли я кажу «близька», то маю на увазі того, хто у вас вірить,
хто про вас дбає, кому не байдужий ваш біль,
хто знає, що він справжній.
Пам'ятайте:
себе можна контролювати.
-Привіт! -Привіт.
Як справи?
-А в тебе? -Як почуваєшся?
Зосередившись,
я собі думаю: «Я прокинуся.
Сходжу на психотерапію, виконаю вправу з заземлення й вдячності,
я буду рухатися, їсти
й займатися чимось корисним для здоров'я».
Я гратиму на піаніно. Я співатиму.
Почищу зуби. Обов'язково прийму душ.
Усе робитиму свідомо.
Якщо я робитиму все це підряд,
якщо повторюватиму: «Стефані, сміливіше».
Будь сміливіша. Дихати – це вже сміливо.
Рухатися вперед – це сміливо.
І вже скоро я зупиняюся в себе у дворі
й відчуваю: «Добре. Я вернулася».
Я вважаю…
що важливо регулярно їсти.
Це дуже важливо для мозку.
Як на мене,
це навичка.
Здорове харчування.
Сказала «здорове харчування» і поливає броколі гострим соусом.
Хіба це здорово, коли броколі має…
такий вигляд?
Я все поливаю гострим соусом.
Це не нормально.
Цікаво, як я йду вперед.
Від бажання різати себе
до небажання себе різати – дуже малий крок.
Усі вважають, що це пряма дорога,
що ти
підхоплюєш вірус, хворієш, а тоді одужуєш.
Усе геть не так.
Усе не так,
і через таке сприйняття люди опиняються в пастці.
Тому що вони незадоволені.
Як і я. Ти незадоволений собою.
«Чому мені не стає краще? Що зі мною не так?»
Знаєш що? З тобою все так.
Це значить, що щось не працює.
Потрібно звернути на це увагу,
хай як це непросто.
РАШАД
Це був цікавий рік.
Я пережив розлучення. Втратив бізнес.
Пережив COVID.
Я спав на дивані в тітки…
БОГИ #Я КОРОЛЬ З 1987
«Я ТЕМНІШИЙ БРАТ»
…був бездомним, не мав грошей,
і поволі знову повертався…
Тепер я маю свою квартиру й можу про себе подбати.
Я дуже вдячний за це.
Довелося вернутися в Окленд, щоб знову взятися за роботу.
САРА РАУЛЗ ПРИЗЕМЛЕНА КУХОННА КНИГА
Ми годуємо 750 людей на тиждень.
Важко було продовжувати психотерапію, бо це дорого.
Я мусив шукати інші методи зцілення.
Допомога бізнесу в «Black Food Collective»
відіграла важливу роль у процесі мого одужання.
Розбиратися в собі
було дуже важко емоційно.
Я мусив вивести на поверхню багато проблем, які ігнорував.
У першій половині карантину я поїхав додому.
Я не знав, як розповісти рідним
про серйозність моєї депресії й тривожності.
Часом мені важко підібрати слова, щоб усе пояснити.
Я хочу їм розповісти, але не знаходжу потрібних слів…
які б допомогли їм зрозуміти.
Проте вони силоміць увірвалися в мою бульбашку.
Я радий, що вони так вчинили, бо інколи я надто поринаю
у свій маленький світ і нічого не бачу навколо.
Розігріти олію?
-Потрібен курячий жир. -Я знаю, що робити.
-Так правильно. -Ні.
Не пробувала? Бачиш?
-Відстаєш. -Нічого не знаю.
Невже?
-Що каже? -Вчить мене,
як правильно готувати барбекю.
У дитинстві мене рятували мама й тато.
Мама єдина серед сестер і досі в шлюбі.
Вона пережила таке, чого б інші на її місці не витримали.
Глянь. Краса.
Рашад був чутливий і товариський.
Він завжди був лідером.
Змалку
він завжди був лідером.
Інколи він затихає…
багато мовчить.
Я помічала це в молодшому віці, в підлітковому.
Проте після весілля усе вийшло на поверхню.
Тоді я помітила, що минуле не пройшло безслідно.
Усе було дуже погано. Похмурі часи.
Дуже похмурі часи.
Хоч би як він намагався це приховати, я знаю свого сина.
Він страждав. Дуже страждав.
Я жив божевільним життям,
і це божевілля мене зачепило,
і я застряг.
У десять разів сильніша тривога.
Щодня, але я не міг…
Проте я не міг просто пересидіти приступ.
Я мав працювати попри тривогу.
Працювати попри депресію.
Часом ти не маєш слів,
не знаходиш правильних слів, щоб це пояснити.
Так.
У найгірші миті
я почувався, наче у в'язниці.
З якої я не міг вибратися.
-Так. -Знаю.
-Так. -Я це відчувала.
-Ми це відчували. Ми знали. -Я це відчувала.
Я бачив, що йому складнувато.
Коли він уперше з цим зіткнувся, мене часто не бувало вдома.
Я з ним говорила…
але не дуже багато,
бо хотіла дати йому спокій, показати, що в нас усе добре,
щоб він знав:
він чоловік, і має робити все, що треба.
Ми відступили.
Я не хочу, щоб ви думали…
що ви чините неправильно…
не хочу, щоб ви почувалися винними…
Бо це неправда. Це не через вас.
Це через інше, через інших,
які постійно все псували.
Я потрапляв у різні ситуації
в минулому, коли не думав про вас.
Я не усвідомлював, що багато моїх вчинків
так сильно на вас вплинуть.
-Дуже сильно. -Знаю.
Ти знаєш, тепер ми завжди тебе підтримаємо.
Я тебе люблю.
Хоч би що сталося, я тебе підтримаю.
Багатьом людям рідні допомагають одужати.
Люблячі рідні, які здатні вчитися…
ГОВОРИТЬ КЕН ДАКВОРТ ГОЛОВНИЙ ЛІКАР
НАЦІОНАЛЬНОГО АЛЬЯНСУ ПСИХІЧНОГО ЗДОРОВ'Я
…й шукати рішення – це незамінний ресурс.
Коли рідні готові вчитися,
не осуджують тебе за слабкість,
а працюють разом з тобою,
можна досягти надзвичайних результатів.
«Що не так?» – це неправильне питання.
Питання в тому, що сталося з людиною,
що спричинило таку лінію поведінки.
Це гасло – якщо можна це так назвати…
-Так. -вкарбулося мені в мозок.
-«Що з тобою сталося?» -Коли щось стається…
Навіть коли зі мною говорять сердито чи дошкульно,
я про це пам'ятаю, бо…
«Що з тобою сталося?»
Що сталося з ними?
Бо «Що з тобою сталося?» – це не звинувачення.
Це «Розкажи, що сталося» замість «Що з тобою не так?».
Це питання актуальне для всіх.
Єдине, що донині викликає в мене сльози,
хоч мені вже за шістдесят, – це спогади про те…
ОПРА
…як я вперше переїхала в Мілвокі з округу Аттала, Міссісіпі,
і покинула свою бабусю, яка завжди була поряд.
Раптом мене садять в машину, відправляють у Мілвокі,
і кажуть, що я більше ніколи не побачу бабусю.
Що тепер я житиму з матір'ю,
якої взагалі не знаю.
Мама переїхала під час великого переселення
на північ, коли багато матерів лишало дітей на бабусь.
Вона орендувала кімнату в жінки з середнього класу,
у якої була дуже світла шкіра, майже біла.
Коли я зайшла в дім, то миттєво зрозуміла,
що я їй не подобаюся через колір шкіри.
У першу ніч
вона не пустила мене в дім.
У будинку була невеличка веранда, яка виходила на дорогу.
Мені довелося спати там на дивані.
А моя мама…
яка народила другу дитину…
Тоді я вперше побачила свою зведену сестру…
Вона не вступилася,
не сказала: «Ні, моя дочка спатиме в домі».
У мить,
коли мама сказала: «Що ж, значить, спатимеш тут»,
я зрозуміла, що я сама.
Сьогодні на «Шоу Опри Вінфрі»
ми возз'єднаємо людей з улюбленими вчителями,
яких вони не бачили десять, двадцять, а то й тридцять років.
Спершу я хочу розповісти вам про свою улюблену вчительку.
Хочете, щоб я розплакалася? Мене врятували вчителі.
Мері Данкан.
Місіс Данкан!
Якби в моєму класі всі учні були, як Опра,
моєму щастю не було б меж.
Багато років,
окрім учителів, мене ніхто не любив.
Тому я завжди хотіла стати вчителькою.
Давати дітям те, що мені дали мої вчителі.
Я дуже люблю місіс Данкан, бо вона розкривала мене з кращого боку.
Того року я зрозуміла, що зможу багато досягти.
Завдяки їй я почувалася важливою,
а я вважаю, що всі діти повинні відчувати власну цінність.
Завдяки вам я завжди знала, що зможу підкорити світ.
Бо близькість з людьми, які про тебе дбають,
усе змінює.
Для мене це були вчителі.
Тому я знаю, що школа – це дуже важливо.
Освіта вас не врятує, але полегшить вам життя.
Я відчула полегшення,
бо побачила
власну цінність, якої не відчувала вдома.
Якої не відчувала.
Узагалі.
20 СЕРПНЯ 2006 РОКУ
Я зібрала вас сьогодні, щоб сказати:
ви станете учнями першого класу
Академії лідерства…
ДІВОЧА АКАДЕМІЯ ЛІДЕРСТВА ОПРИ ВІНФРІ
МАЄРТОН, ПАР
У 2007 році я заснувала Академію лідерства Опри Вінфрі в ПАР
для дівчат з амбіціями, але без фінансів.
Учениць перших двох класів я відібрала особисто.
Я відвідувала села й містечка
та обирала дівчат з вогнем усередині,
тих, що хотіли жити краще.
Пані та панове,
дівчата Академії лідерства Опри Вінфрі.
У перший тиждень навчання
я помітила дивну поведінку деяких дівчат.
Я думала: «Що з ними не так?
Вони не можуть зосередитися, сфокусуватися».
Я подзвонила доктору Брюсу Перрі,
і він сказав мені: «Діти психічно травмовані.
Вони звикли до хаосу, і їхній мозок не може впоратися
з атмосферою спокою, затишку й підтримки».
Тоді я не розуміла, що таке депресія.
Ми не були готові мати справу з психічними травмами й хворобами,
з депресією й тривожністю.
Щороку я вертаюся туди й викладаю курс «Вступ до життя».
Я викладала по книжці «Звільнена душа» Майкла Сінґера.
Він говорить про колючки, які є в кожного з нас.
Про минулі події, які ми приховуємо, які замовчуємо,
яких не осмислюємо,
і через які опиняємося в незрозумілих ситуаціях.
Тому що колючка колеться.
Яка колючка заважає вам?
Перша дівчинка сказала: «Моя колючка – це злість.
У мені стільки злості».
У класі 72 дівчинки.
«У мені стільки злості».
Вона сказала: «Коли мені було чотири роки…
я казала бабусі, що дядько робить зі мною щось погане.
А вона відповіла: "Що ти таке кажеш? Він твій дядько".
Вона мене проігнорувала. А в сім років дядько мене зґвалтував».
Вона сказала…
«Коли я приходжу додому…
дядько так само там.
І бабуся знає.
Я нічого не можу вдіяти.
І я дуже зла».
У класі запала тиша, бо ніхто не міг повірити, що вона сказала це вголос.
Я відповіла на це: «Ти не єдина, з ким сталося щось подібне.
Ти точно не єдина, з ким сталося щось подібне.
Прошу встати тих, з ким ставалося
щось подібне.
Встаньте заради неї.
Встаньте заради неї і заради себе,
бо бабуся її не відстояла.
Хто встане за неї?
Прошу встати лише тих, хто розуміє про що вона говорить,
і хто пережив подібне».
У класі було 72 учениці, і підвелися 24 з них.
У дев'ять, десять, одинадцять і дванадцять років…
мене ґвалтував 19-річний кузен.
Я не знала, що таке зґвалтування.
Не знала цього слова.
Я не знала, що таке секс. Не знала…
Не знала, де беруться діти.
Я навіть не знала, що зі мною відбувається.
І тримала це в таємниці.
І…
я це прийняла.
Що небезпечно бути дівчинкою…
у світі чоловіків.
Дитячі травми не минають безслідно.
Ви можете пережити їх і знайти свій шлях,
але вам не вдасться уникнути болю…
ГОВОРИТЬ ДОКТОР БРЮС ПЕРРІ
СТАРШИЙ НАУКОВЕЦЬ АКАДЕМІЯ ДИТЯЧОЇ ТРАВМИ
…шрамів і перешкод.
Дуже важливо усвідомити,
що в кожного є щось за плечима.
У кожного свій тягар. Ми не знаємо, який саме.
Саме тому в роботі з психікою дуже важливо
дізнатися про людину більше.
Розповісти власну історію,
сказати вголос: «Ось що сталося зі мною» –
це важливий крок.
Мені не вигідно цим ділитися.
Якщо чесно, про це важко говорити.
Мені дуже соромно.
Як пояснити людям, що в мене перевага, багато грошей
і влади, а я все одно почуваюся нещасною?
Як це пояснити?
Я розповідаю про все не для того,
щоб ви мене жаліли. Це зайве.
Проте будьте небайдужі до близьких.
Бо я це проходила, і хтось точно потребує вашої допомоги.
Змога говорити з вами – частина мого шляху до одужання.
Мені більше не страшно.
Бо я не боюся визнати, що в мене депресія.
Що в мене тривожний розлад,
і що часом я взагалі нічого не хочу робити.
Що часом я серджусь або сумую,
а часом я надто емоційний – усяке буває.
Це все я. Я все це відчуваю.
Знаєте що? Я радий, що це так.
Люди, які розуміють свої психологічні проблеми –
справжні супергерої.
Якщо щось сталося з вами,
це не означає, що ваші діти чи ще хтось
теж таке переживатимуть.
Я знаю, що мій обов'язок – розірвати це порочне коло.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська