Vi har bara börjat förstå
företeelsen vi kallar psykisk ohälsa.
Oavsett ras, kultur eller klass
är psykisk ohälsa ett allmänt hälsoproblem.
Jag kämpar med mitt tvångssyndrom.
Jag kan gå upp och klä mig som alla andra,
en inombords känner jag mig trasig.
Alla tror att man blir sjuk och så blir man botad.
Men så är det inte.
Jag tror att alla har nån i sin familj
som lider av depression, ångest, trauma.
DEN HÄR DEPRESSIONEN KNÄCKER MIG...
Den goda nyheten är att det aldrig är för sent för läkning.
Hit kommer trasiga människor och får vara trasiga.
Vi har en stor möjlighet.
Man behöver bara vara på rätt ställe.
Alla bär på en börda.
Alla har en historia.
Många människor över hela världen
lider av mental, psykologisk, känslomässig smärta...
Ja.
...som de kanske inte har känts vid,
särskilt som det här året har visat oss
med en stor spegel inför vår mänsklighet...
-Ja. ...vilka vi är.
Så det som var ett problem för en innan covid-19
blev förstorat.
-Ja. -Så jag tror att för många människor
har isolering och ensamhet blivit ett stort problem.
Det har satt en stor spegel framför sorgen,
för sorg är inte bara att mista nån.
Sorg är förlusten av nåt som spelar roll för en.
Så ungdomar sörjde över att inte kunna få sin examensceremoni för high school
som de sett fram emot.
-Att vara med sina vänner. -Just det.
Att inte kunna ha ett liv som man känner det.
Så det här året har format vilka vi är som en kultur,
på sätt som många människor nog inte har bearbetat än.
En del sa i början att det utjämnar skillnader.
-Helt fel. -Det utjämnar inte skillnader.
De som led förut lider ännu mer nu.
-Det stämmer. -Det enda vi
kan vara överens om globalt
är att alla har upplevt olika versioner av samma sak.
Just det. Så hur covid-19 har påverkat folk...
...visar sig på sätt som...
...ingen kunde tänka sig
om man redan kämpade för att klara livet
innan pandemin kom.
Det här året har verkligen visat att nästan alla, kanske alla,
-officiellt har upplevt... -Ett trauma av nåt slag.
-...ett trauma av nåt slag. -Ja.
Eller sorg eller förlust av nåt slag.
-Ja. -Jag hörde nån säga:
"Smärta som inte omvandlas blir överförd."
Det handlar om projektion. Okej?
Folk som... Folk som blivit sårade, naturligt nog,
av sin egen uppväxt, sin levnadsmiljö,
vad som hänt dem, vad de utsatts för, vad de har sett.
Vad det än är, om man inte omvandlar det och bearbetar det,
får det till slut uttryck på många olika sätt
som man inte kan styra, och oväntat.
Det är obearbetat och tär på oss inifrån.
Men man inser det inte. Och det här är...
Jag är en av de första att erkänna det.
Först bar jag på en rädsla när jag började gå i terapi. En rädsla att mista...
När började du gå i terapi?
-För fyra år sen. -Det var rätt nyligt.
Ja, men fyra års terapi
för en person som aldrig trodde att han nånsin skulle behöva terapi
är en lång tid.
Och jag var i en miljö där man inte uppmuntrades att prata om det.
Man liksom tryckte undan det.
Så vad fick dig att tro att du behövde det?
Det förflutna. Att läka mig själv från det förflutna.
I många, många år tänkte jag inte ens på det.
Jag kändes inte vid det. Jag var omedveten om det.
Jag ville alltid vara normal.
WETHERBY-SKOLAN
Jag ville inte vara "prins Harry" utan bara "Harry".
Det var ett förbryllande liv.
Men tyvärr, när jag tänker på min mamma,
är det alltid samma sak som kommer för mig.
Fastspänd i bilen med bilbältet,
med min bror också i bilen,
och min mor som kör, jagad av tre, fyra, fem mopeder
med paparazzi.
Och hon kunde inte köra på grund av tårarna.
Det fanns inget skydd.
En känsla som alltid kommer för mig är känslan av hjälplöshet.
Att vara för ung. Att vara en kille men för ung att kunna hjälpa en kvinna.
I det här fallet ens mor.
Och det hände varenda dag.
-Det räcker. Tack. -Okej.
Kan vi få ett fint foto?
Varenda dag fram till hennes död.
Vi fortsätter följa nyheterna från Paris...
31 AUGUSTI 1997
...där prinsessan Diana skadats allvarligt i en bilolycka.
Hennes följeslagare, Dodi al-Fayed, avled tydligen.
Paparazzi kan ha varit inblandade i olyckan,
och fotografer som jagade prinsessan.
Några körde tydligen motorcykel
vilket kan ha bidragit till olyckan.
När min mamma togs ifrån mig när jag var 12 år,
jag skulle just fylla 13,
ville jag inte ha det där livet.
Dela sorgen över min mors död med hela världen.
Det jag minns mest
är ljudet av hästarnas hovar på stenbeläggningen.
Längs The Mall, gatan med röda gatstenar.
Vi led båda av chock just då.
Jag var liksom utanför kroppen
och bara gick där och gjorde vad som förväntades av mig.
Att visa bara en tiondel av de känslor som alla andra visade.
Charles.
Jag sa: "Det är min mamma. Ni har inte ens träffat henne."
William.
Medan du talade nyss...
Jag försöker hålla tårarna tillbaka...
...men när du talade nyss tänkte jag
att vi som beundrade och älskade din mor på avstånd
förmodligen bearbetade hennes död mer än du själv.
Utan tvekan.
Jag var så arg över det som hänt henne
och det faktum att det aldrig skipades nån rättvisa.
Inget hände.
Samma människor som jagade henne in i tunneln
fotograferade henne döende i bilens baksäte.
I min ilska vill jag rensa alla mataffärerna
på alla de där vidriga tidningarna och göra en stor brasa.
VREDE ÖVER FOTO AV DÖENDE DIANA
SKÄMS
Jag vill inte tänka på henne,
för om jag tänker på henne
återkommer det faktum att jag inte kan få henne tillbaka.
Det gör mig bara ledsen. Varför tänka på nåt sorgligt?
Varför tänka på nån
som man har mist och aldrig kan få tillbaka igen?
Så jag beslöt att inte prata om det.
-Pratade nån i din närhet om det? -Nej, ingen.
Ni har planerat det väl, ser jag.
Efter den där perioden, jag vet inte hur många år det var,
då man stack huvudet i sanden och bara körde på.
Om folk... Jag har berättat det förut.
Om folk frågade hur jag mådde, sa jag "Bra".
Aldrig glad, aldrig ledsen. Bara "Bra". Det var det enkla svaret.
Men psykiskt gick det upp och ner.
Varje gång jag satte på mig kostym och slips och måste spela rollen
och tänka: "Okej. Pokerface."
Titta i spegeln. "Okej. Då kör vi."
Innan jag ens lämnade huset dröp jag av svett. Hjärtat...
Jag hade högsta beredskap psykiskt. Panikattacker, svår ångest.
Så mellan 28 till ungefär 32 års ålder
var en mardrömstid i mitt liv.
Jag var rädd varenda gång jag hoppade in i bilen
och varenda gång jag såg en kamera.
Hur kändes det?
Jag började svettas.
Det kändes som om min kroppstemperatur
var ett par grader högre än alla andras där.
Jag intalade mig att jag var röd i ansiktet
och att alla kunde se hur jag mådde.
Men ingen visste varför. Så det var genant.
Man fick en massa tvångstankar
och trodde att alla tittade på en.
En enda svettpärla kändes som om svetten rann i hela ansiktet.
Bara svettas. Och hela tiden tänkte jag:
"Det här är så genant. Vad ska de tänka om mig?
De vet inte, och jag kan inte berätta för dem."
Vart jag än gick, varje gång jag mötte nån
blev jag liksom tömd på kraft.
Jag förnam andras känslor.
Slutligen stötte jag på nån som svettades mer än jag,
och då kunde jag stanna och prata med dem,
och allt lugnade ner sig och jag kunde fortsätta.
Jag var villig att dricka och att ta droger.
Jag var villig att pröva allt som fick mig att må
bättre än jag mådde.
Men jag blev sakta medveten om att även om jag inte drack varje dag i veckan,
drack jag nog en hel veckas ranson
på en enda fredags- eller lördagskväll.
Jag fann att jag drack, inte för att det gav mig glädje
utan för att jag försökte dölja nånting.
Var du då medveten om
att du försökte dölja nånting?
Nej. Jag var helt omedveten om det.
Min hjärna sa åt mig att jag befann mig i en kamp.
Men det visste jag inte. Hur skulle jag veta det?
Mina lyckligaste år var mina tio år i armén.
Utan tvekan.
För jag fick bära uniform som alla andra,
genomgå samma träning som alla andra.
Jag startade från noll som alla andra.
Jag gavs ingen specialbehandling på grund av den jag var.
Sådär ja.
Det var då jag kände mig som mest normal,
och i mina yngre år kände jag mig mest avslappnad
ute i Afghanistan, borta från massmedia.
Men jag måste bearbeta mitt förflutna, för det fanns ilska där.
När jag närmade mig 30 började jag fråga mig:
"Borde jag verkligen vara här?"
Och då började jag plötsligt tänka: "Du kan inte gömma dig längre."
Familjemedlemmar har sagt: "Gör vad som förväntas, så blir livet enklare."
Men jag brås mycket på min mamma.
Jag känner mig som om jag är utanför systemet
men ändå fast i det.
Det enda sättet att frigöra sig och komma loss
är att berätta sanningen.
Jag har varit köksmästare hela livet.
Som barn visste jag att jag skulle bli köksmästare.
Läget? Jag är köksmästaren Rashad, grundare av Black Food Collective.
Jag startade Black Food Collective 2017. Vårt första event var AfroTech.
Kan alla hjälpa till att lasta av lastbilen?
-Hur går konferensen? -Bra.
Ni ska inte ha kö här.
Nåt som saknas inom matindustrin
är matföretag som ägs av svarta.
Köksmästaren Rashad. Det är jag som fixar det här.
Mat kan föra människor från alla samhällsgrupper till samma bord.
-Varsågod. -Tack. Jag uppskattar det.
Folk sa jämt: "Antingen blir du köksmästare eller predikant.
Vår mission är att skapa dessa företag och få dem att växa,
genom att visa att de faktiskt kan skapa välstånd
i sitt kvarter och i sin familj,
och försörja dem hela livet.
När jag står inför folk och pratar,
säger de: "Jösses, vad bra det var, det där du sa."
Jag säger: "Det är inte jag."
Det där är inte Rashad.
Jag fick lära mig att maskera mitt verkliga jag.
Jag kan klä upp mig och spela en roll,
och le och vara positiv,
men känna mig helt trasig inombords.
Saker i min barndom påverkade mig verkligen.
När jag var väldigt liten gjorde polisen razzia i vårt hem
och min pappa åkte i fängelse.
Jag minns att vi hälsade på honom i fängelset.
Jag såg mycket när jag växte upp.
Jag har vänner som är drogmissbrukare.
Jag har vänner som pratar med sig själva.
Jag har...
...en massa svarta män jag känner,
både äldre och yngre, som kämpar med...
...eller inte kämpar med olika problem.
Så när jag ser på dem...
När jag ser på dem, ser jag mig själv.
Hos vanligt folk finns många fördomar...
BERÄTTARRÖST: BRUCE PERRY DOCENT
...mot människor med psykiska problem.
Och det ironiska är att det nog inte finns en enda familj
där ingen lider av
depression, ångest, läkemedelsmissbruk och beroende, trauma.
Troligen lider 80 procent av befolkningen av nån av de fyra sakerna.
Man tvekar inte att tala om
att ens barn har cancer och ska få behandling.
Men man skäms för att säga: "Mitt barn har depression
och måste få behandling."
Så vi har en lång väg kvar att gå i vårt samhälle.
Jag uppmanades att inte
tala högt om det, att vara uppriktig om det.
"Var tyst." "Säg inte det där." "Lugna ner dig."
"Du pratar för mycket."
Efter att ha haft depression och ångest miste jag min passion för matlagning.
Den försvann helt.
2018 vann jag Chopped.
Köksmästare Rashad Armstead, du är vinnaren i Chopped.
Njut ett ögonblick av segern innan du tar dina 10 000 till banken.
Tack.
Jag tittade inte ens på avsnittet där jag var med.
Jag minns vilken smärta jag hade när jag var med i programmet.
Inom ett år har mitt liv förändrats totalt.
Jag har skilt mig och stängt två restauranger. Ingen bil.
Bankkrediten paj.
Ur en svart mans perspektiv
försöker man göra så många av de rätta saker
man blir tillsagd att göra,
och bli och bete sig
och leva som man ska,
omedveten om den underström som finns.
På biluthyrningen sa de att jag stämde in på profilen
för en man som använder falskt kreditkort.
Jag hölls kvar i några minuter för att jag var svart.
Han har parkerat olagligt. Lägg ut det på Facebook.
Jag stod här i två sekunder. Ingen Facebook.
Det här är för mitt beskydd, för om du ringer polisen...
...att du ringer polisen
för att nån står felparkerad i två sekunder är sjukt.
-Det räcker för att stå i vägen. -Särskilt som...
Ibland vill man ge upp.
Man vill kämpa ännu hårdare.
Men det är en sån där grej där man måste...
...finna hopp i det här mörkret.
Bland de svarta
har jag fått lära mig att gå till kyrkan och lägga fram det för Gud,
så ordnar sig allt.
Terapi är tabubelagt bland svarta.
Vi gör inte sånt.
Så jag måste trycka ner allt.
Nu kämpar jag med depression och ångest.
Ibland är jag självmordsbenägen.
Den svåraste känslan i mitt liv.
Den tynger mig.
För jag försöker desperat att inte tappa taget.
Jag är så här.
"Okej, fortsätt, bara, fortsätt."
Barndomsminnen ploppar upp.
Och fruktan förlamar mig.
Men jag måste fortsätta, för om jag inte gör det,
vad tusan ska jag då göra?
Jag känner mig som en hamster i ett ekorrhjul.
Jag kör på hela tiden, men jag kommer ingenstans.
Jag visste inte att det var så nervöst att gå i terapi.
Miljoner saker strömmar genom mitt huvud nu.
Bara...
Och det var så svårt att komma ur sängen i morse.
Det var en sån där dag där det var en utmaning för mig
att vakna och sätta ena foten framför den andra.
För alla ringde och sa:
"Boka om. Gör det här. Gör det där.
Du borde göra det här, och stanna i sängen för du behöver vila."
Och alla såna bra saker.
Men... jag fick skjuta undan det där.
Jag har lärt mig att när man uttalar vissa saker, ger man dem liv.
Saker jag ibland försöker att inte tala om
och inte dela.
I terapin måste man dela det där
om man ska bli bättre.
Så det är obekvämt för mig.
Ja, det var verkligen intensivt,
men det var...
En del saker som jag...
...vissa situationer jag berättade om, fick henne att säga:
"Oj.
Det där är stora varningsflaggor."
Det förde så många olika känslor till ytan.
Alltså.
Det är så allvarligt att om jag inte är uppriktig om mina känslor,
om jag stänger av allt jag går igenom just nu,
om jag försöker ljuga om det eller dölja det,
blir situationen farlig.
Masken måste av.
Det är enda sättet att bli bra, att slita av masken.
Hjärnans hälsa är precis lika viktig
som resten av kroppen.
Att kunna träna den som en muskel...
Hjärnan är ingen muskel, men att kunna träna den...
Lika mycket som vi fokuserar på vår fysiska hälsa...
-Ja. -...borde vi fokusera...
...på vår psykiska hälsa.
De två är inte åtskilda. Det vet vi. De är intimt länkade.
Men i samhället, över hela världen,
genom det stigma som förknippas med det,
blir psykisk ohälsa lämnad åt sitt öde, men det är den osynliga skadan.
Och det vi inte kan se och det vi inte förstår,
skrämmer oss.
Och det är svårt att kunna prata om nånting
som många människor inte känner.
Bra. Jabba nu.
Såja, såja. Gå lågt!
Kombination. Ner med hakan!
Det är sex månader kvar till OS för mig.
Jag är rankad världstrea just nu,
och alla förväntar sig att jag...
...inte bara ska åka till Tokyo, utan ta guldet.
Att se henne i ringen, hon kan gå en hel match,
sen avgöra med ett slag och vinna.
Jag tycker att det är rena mästerverket.
...vinnare,
...Virginia Fuchs!
När jag var liten tänkte jag: "Jag har ingen sjukdom.
Jag är inte sjuk."
Upp med händerna.
I mellanstadiet blev jag anorektisk.
Det började med att jag bantade, och sen blev det mer intensivt
och jag gillade resultatet.
Jag gick ner så mycket i vikt
att läkarna och mina föräldrar var oroliga för att jag
skulle svälta mig till döds.
Så de skickade mig på behandling.
Läkarna upptäckte
att det som orsakade anorexin
var en sjukdom som kallas tvångssyndrom.
COLORADO SPRINGS USA:S OS-STAD
HEM FÖR AMERIKANSK BOXNING
När jag är här i Colorado Springs och ensam i rummet,
kan det kännas som ett fängelse ibland.
RENGÖRA BOXNINGSKÄNGORNA
BORSTA TÄNDERNA
Mitt tvångssyndrom kan ta över då.
Det finns ingen annan där.
Och jag kan hålla på och rengöra till fem på morgonen.
Jag behöver boxningskängorna för träning,
men jag kan inte bära dem om de inte är rena.
Jag tvättar mina kängor så mycket, för jag tänker
att de är så smutsiga under sulan.
Så, jag avskyr känslan att ta på mig smutsiga kängor.
Jäklar.
Så...
...kängan vidrörde min arm.
Så nu måste jag tvätta händerna.
Det är det jag menar med en ond cirkel.
När jag rengör nåt smutsar jag ner mig själv.
Sen går jag och tvättar mig.
Okej. Jag behöver tvål.
Jag trodde det skulle ta tio minuter men...
Jag säger jämt till mig själv när sånt här händer,
att det förändrar allt.
Ofta måste tvålen rinna ner i handen på ett visst sätt...
...annars blir jag inte så ren som jag vill.
Jag känner att jag måste använda två olika sorters tvål.
Jag vet inte varför, men min hjärna säger det.
Det var här kängan vidrörde mig.
Den vidrörde handleden, så jag försöker få tvålen
att rinna på handleden där kängan vidrörde mig.
Så...
Grejen med tvångssyndrom är att det är en fälla.
"Sluta", säger jag. Men jag kan inte.
Jag är fångad i en ond cirkel av rengöring.
Och fast jag vill komma ur, vill sluta...
Nästan där.
...säger min hjärna: "Nej, en gång till."
Om jag inte tvättar händerna på rätt sätt,
får jag en obehaglig känsla i kroppen
där hjärnan blir dimmig och musklerna blir spända.
Och man kan inte tänka klart.
Och det slutar inte.
Största delen av mitt liv har jag dolt det.
Det fick mig att känna mig osäker.
Jag gillade inte mig själv.
Jag dolde det för att folk inte skulle döma mig
och anse mig vara knäpp.
Att komma ut med det har hjälpt mig att förstå det mer.
När jag berättar säger folk: "Varför gör du så?"
Och jag tänker: "Varför gör jag så?"
Så jag måste tänka efter, och sen inser jag varför och tänker:
"Jaha."
-Visst. -Ser du?
Ser du vad du gör?
Jag vill inte att lindorna ska vidröra golvet.
Mina lagkamrater bryr sig inte.
De lindar händerna. De vidrör golvet.
Men jag säger: "Usch! Nej!"
Eller när Derwin tar av mig lindorna kollar vi att de inte vidrör golvet.
Han har äntligen lärt sig. Han lägger dem över axeln.
Det tog ett tag att lära sig, men nu vet han.
Golvet är som lava. Smittsam lava.
Så brukar jag säga.
Och grejen med mitt tvångssyndrom är att många med fobi för smitta
är rädda för att bli sjuka och dö.
Det är inte det jag är rädd för.
Jag tänkte inte: "Jag fick hennes blod i min mun.
Jag kommer att bli sjuk och dö."
Det är inte det jag är orolig för.
Min rädsla är mer
den smutsiga, äckliga känslan som får mig att känna mig smutsig och äcklig.
Tvångssyndrom är återkommande tankar
som orsakar oro, ångest eller fruktan...
BERÄTTARRÖST: KLINISK PSYKOLOG
...och upprepat beteende som syftar till att minska oron.
Det finns många typer av tvångssyndrom.
Det vanligaste handlar om ordning och symmetri,
eller ett behov att få till saker precis rätt.
Tvångssyndrom för förorening handlar om äckel.
Känslan av äckel är så otrevlig
och outhärdlig, den går inte över,
och ritualerna syftar till att bli av med den obehagliga känslan.
Jag har alltid lyckats undvika
att mitt tvångssyndrom stör min boxning.
Men i februari var det helt annorlunda.
Jag sov kanske bara två timmar på tre dygn.
Jag var i gymmet, och om nåt vidrörde min hud
gick jag och tvättade mig, men...
...jag tvättade den där lilla fläcken
som vidrörde marken i två sekunder.
Jag tvättade den fläcken i kanske 30 minuter,
och sen gick jag och tvättade kläderna.
Men det blev inte bra,
så jag måste göra om det några gånger.
Och så eskalerade det.
Hela processen med att duscha blev bara värre och värre.
Det tog en hel timme nu.
Jag brukade bara använda en svamp till en dusch,
men nu började jag använda upp till tio svampar för en dusch.
Fem tvålar för en enda dusch.
Jag förbrukade stora behållare med duschkräm.
Två behållare för en dusch.
Jag åt inte heller, för jag hade inte tid att gå till kaféet och äta.
Jag måste ta en dusch före nästa träningspass.
Jag sökte så desperat efter den där känslan att i processen
stelnade mina muskler och jag...
...andades så tungt, nästan som ett träningspass.
Jag liksom tränade dygnet runt, ingen paus för en timmes sömn.
Man sover inte på tre dygn,
man får vanföreställningar och kan inte tänka klart.
Den tredje natten fastnade jag i det.
Jag gjorde det om och om, men känslan ändras inte.
Jag lyckas inte känna mig ren,
och blir väldigt frustrerad på mig själv.
Jag skrek åt mig själv: "Sluta!"
Jag grät och sa: "Jösses, varför kan jag inte sluta?"
Och jag gick fram och tillbaka.
Väldigt nyckfull.
Jag vet inte vad jag ska göra. Jag är fast i en fälla.
Nu kan du inte boxas längre. Du kan inte träffa folk.
Jag sa: "Nu kan du inte leva."
För om du reser dig och försöker leva
fastnar du i fällan och kan inte ta dig ut.
Jag var så utmattad att jag grät hysteriskt.
Jag bara föll till golvet.
Det var då jag sa: "Jag behöver verkligen söka hjälp,
och jag måste göra det nu innan det är för sent."
Vilka andra ord har du hört
när det gäller skambeläggningen omkring psykisk ohälsa?
-Knäpp. -Knäpp.
-Helt borta. -Helt borta.
-Mist förståndet. -Du är knasig.
Ja. Nervöst sammanbrott.
-Ja. -Skambeläggningen av...
...att stämplas som "annorlunda"
är nog det ultimata när det gäller psykisk ohälsa.
Tänk på hur många år
folk har försökt dölja det för sina egna familjer
och velat hemlighålla det.
Om ens föräldrar inte vill prata om det
och vännerna inte kan påminna en om det
finns inget skäl att tänka: "Vänta ett tag.
Jag kanske är en produkt av min uppväxt."
Ja. Och alla som har bevarat en hemlighet,
levt i skam och låtit...
...låtit tystnaden skapa ett stigma för en
och brutit skambarriären.
Man inser att när man berättar historien,
låter det inte bara andra se en annorlunda,
men man ser sig själv annorlunda
och kan hjälpa många andra.
Så jag älskar såna där "aha"-ögonblick
och att kunna dela historier
som låter folk se sig själva i nån annan.
Och varje gång jag ser nån som Lady Gaga
komma ut och prata om det,
vet jag att det är jättebra, för det låter folk säga:
"Du? Till och med du, med allt du har och är utsatt för?"
Så det är målet, att få folk att tala öppet om det.
En applåd för den oförlikneliga Lady Gaga!
När jag träffade Oprah och vi pratade...
Psykisk ohälsa är en kris.
Har medicinering hjälpt dig?
Det har hjälpt mig enormt. Jag menar...
Sen följde hon med mig till klädlogen.
Du var så sårbar, så uppriktig, så äkta...
Vi kramade varandra och grät.
Jag kände mig vara i sällskap med nån som var trygg.
Jag hade en galen tid med mitt psyke,
som jag fortfarande bearbetar.
Och...
Jag försöker se till att jag ger tillbaka med den upplevelsen
istället för att bara
typ stänga in det och låtsas som ingenting.
Min psykiska hälsa, tänkte jag,
var ett problem när jag var mycket ung.
Jag brukade skära mig själv då.
Jag hade egna erfarenheter av övergrepp...
...och det är svårt för mig att artikulera det
på ett sätt där det känns säkert för unga att lyssna
och även äldre att lyssna på varför nån skulle skära sig.
Jag tror att dessa drifter för mig
kom ur ett behov av att visa min inre smärta.
Jag var 19 år gammal...
...och jobbade i branschen,
och en producent sa till mig:
"Ta av dig kläderna."
Och jag sa nej.
Och gick.
Och...
...de sa åt mig att de skulle förstöra all min musik.
Och de gav sig inte...
De slutade inte fråga, och jag blev som förstenad och...
...jag minns inte ens.
Och jag ska inte säga hans namn.
Jag förstår det här med Me Too.
Jag förstår att en del kände sig bekväma med det här,
men jag gör inte det.
Jag vill inte ens möta den personen igen.
LADY GAGA OM SITT STRESSYNDROM
EFTER SEXUELLT ÖVERGREPP SOM UNG
Det här systemet är så hårt och farligt.
"JAG HAR UPPLEVT TRAUMAN
MEN ÖVERLEVDE OCH KÖRDE PÅ."
Jag gick till sjukhuset. De tog dit en psykiater.
Jag sa: "Ge mig en riktig läkare.
Varför är det en psykiater här? Jag kan inte känna min kropp."
Först kände jag stark smärta.
Sen var jag som bedövad.
Sen var jag sjuk i flera veckor efteråt,
och jag insåg att det var samma smärta som jag kände
när han som våldtog mig släppte av mig gravid i ett gathörn.
Vid mina föräldrars hus.
För jag kräktes.
Och var sjuk.
För jag hade våldtagits.
Jag lämnade inte studion på flera månader.
LADY GAGA BESKRIVER POSTTRAUMATISKT STRESSYNDROM:
"HELA MIN KROPP KRAMPADE"
Jag vill kunna...
...berätta för alla som ser på att jag torkar mina tårar nu.
Och jag går vidare. Förstår du?
Typ...
Öppna ögonen. Jag fick lära mig det här.
Man rör på axlarna. Man öppnar ögonen.
Man kommer i balans.
Jag vet var jag är. I källaren på mitt kontor.
Och...
Man kan komma igen efter såna där saker.
Men när det...
...när det drabbar en hårt...
...kan det förändra en.
Jag hade ett totalt psykotiskt sammanbrott.
Och i flera år var jag inte samma flicka.
LADY GAGA STÄLLER IN TURNÉ
PÅ GRUND AV "SVÅR SMÄRTA"
Hur jag känner mig när jag känner smärta...
LADY GAGA STÄLLER IN KONSERTER
...var hur jag kände mig efter våldtäkten.
Jag har gjort en massa magnetröntgen och skanningar.
De hittar ingenting.
Men...
...kroppen minns.
Jag kände ingenting.
Jag kopplade bort.
Hjärnan liksom stängs av.
Man förstår inte varför ingen annan känner panik,
men man är liksom i ett ultratillstånd av paranoia.
Det är nåt väldigt, väldigt verkligt
att känna att det liksom finns ett svart moln
som följer en var man går
och säger att man är värdelös och borde dö.
Jag brukade skrika och kasta mig mot väggen.
Gissa varför det inte är bra att skära sig,
att kasta sig mot väggen,
att ägna sig åt självskadebeteende?
För man mår bara sämre.
Man tror att man ska må bättre,
för man visar folk: "Titta, jag har ont."
Det hjälper inte.
Jag säger jämt till folk: "Berätta. Visa inte."
Och skälet till att jag har skurit mig tills alldeles nyligen
är att läkningsprocessen för min psykiska hälsa
har varit en långsam...
...en långsam uppgång.
Och...
...även om jag mår jättebra i sex månader...
...räcker det med en utlösande faktor för att jag...
...ska må dåligt.
Och när jag säger "må dåligt" menar jag
att jag vill skära mig, tänka på att dö, undra om jag kommer att göra det.
Jag har lärt mig alla olika sätt
att dra mig själv upp ur det.
Det började förändras sakta. Det tog två och ett halvt år.
Vad gjorde du under den tiden?
Jag vann en Oscar.
-Toppen. -Ingen visste.
Lady Gaga, Mark Ronson...
…Anthony Rossomando och Andrew Wyatt.
Tack så mycket.
Jag tackar Filmakademin för denna underbara ära.
Alla som är hemma just nu och har det jobbigt,
jag vill först säga att det är så viktigt
att omge er med åtminstone en person som sätter värde på er.
När jag säger "sätter värde på" menar jag nån som tror på en,
bryr sig om en och säger till en att ens smärta räknas
och att den är verklig.
För då, menar jag,
har man ett sätt att komma i balans.
-Hej! -Hej.
Hur mår du?
-Hej. Hur mår du? -Hur känns det?
Om jag fokuserar och säger: "Okej, jag ska vakna.
Jag ska ha lite terapi och känna balans och tacksamhet,
och jag ska röra kroppen och äta,
och göra saker som jag vet är nyttiga för mig."
Jag ska spela piano. Jag ska sjunga lite.
Jag ska borsta tänderna och se till att duscha.
Medvetet, allting.
Om jag gör tillräckligt många såna saker i rad,
om jag bara fortsätter och säger: "Stefani, var tapper."
Du måste vara modigare. Det är modigt att andas.
Det är modigare att fortsätta.
Och jag gör det, och innan jag vet ordet av står jag ute på gården
och säger: "Okej. Jag är tillbaka."
Jag tror på att...
...äta regelbundet under dagen.
Det är mycket viktigt för hjärnan, tror jag.
Så jag ser det som...
...en färdighet.
Näring.
Näring, medan jag häller mer starksås på min broccoli.
Är det fortfarande näring om broccolin ser ut...
...så här?
Jag häller starksås på allt.
Det är inte normalt.
Det är en intressant balans jag håller.
Som om känslan att jag vill skära mig själv
och känslan att jag inte vill det, är väldigt nära varandra.
Alla tror att det är en rak linje,
och att det är typ som
att man får ett virus och blir sjuk och sen blir man bra.
Så är det inte.
Så är det inte alls,
och jag tror att folk fastnar i det.
Folk fastnar i det, för de blir så frustrerade.
Som jag. Man blir frustrerad.
"Varför blir jag inte bättre? Vad är det för fel på mig?"
Och det är faktiskt inget fel på en.
Men det är nåt som klickar.
Och det måste man ägna uppmärksamhet åt,
och det är inte lätt.
Det har varit ett intressant år.
Jag skilde mig. Jag miste mitt företag.
Jag fick covid.
Att gå från att sova på min fasters soffa...
...och bokstavligen vara hemlös, pank, inga pengar,
till att jobba mig tillbaka till...
Nu har jag ett eget ställe igen och kan försörja mig igen.
Det gjorde mig verkligen tacksam.
Jag måste tillbaka hit till Oakland, för jag måste tillbaka till jobbet.
Vi lagar mat åt cirka 750 personer i veckan.
Terapin var rätt svår, för ett tag hade jag inte råd med den.
Så jag måste hitta olika sätt att fortsätta läkas.
Att hjälpa till med Black Food Collective, att hjälpa olika företag,
var en mycket viktig del av min läkningsprocess.
Att packa upp alla dessa lådor,
bara det var en känslomässig berg och dal-bana.
Jag måste packa upp en massa saker som jag inte ville bearbeta.
Jag åkte hem under... första delen av karantänen.
Jag kunde inte prata med min släkt och berätta
hur jobbig depressionen och ångesten var.
För ibland finner jag inte ord att säga det.
Jag vill, men jag finner inte de rätta orden...
...så att de kan ta till sig det jag säger.
Men de liksom tvingade sig... in i min bubbla.
Och det är jag glad för, för ibland kan jag bli
så inne i min egen lilla värld att jag inte ser nåt annat.
Vill du värma upp oljan?
-Vi behöver fett efter stekt kyckling. -Jag kan.
-Det är så man ska göra. -Nej.
Har du aldrig smakat? Du ser?
-Fusk. -Jag vet inte det.
Verkligen?
-Vad sa han? -Du får lära mig
hur man grillar utan att få rök på sig.
Under min uppväxt var min mamma och pappa den enda trösten.
Mamma är den enda av sina systrar som fortfarande är gift.
Hon gick igenom saker som hade knäckt de flesta.
Titta där. Ja.
Rashad var känslig och öppen.
Han var alltid ledaren.
Även som litet barn var han alltid gängets ledare.
Ibland blir han lite tyst...
...och säger inte mycket.
När han var yngre, jag såg det hos honom som tonåring.
Men det kom verkligen fram när han gifte sig.
Det var då jag verkligen märkte det.
Och det var mörkt. Det var en mörk tid.
Det var en väldigt mörk tid.
Oavsett hur han förställde sig, för jag känner min son.
Han led. Han led mycket.
Det var som om livet hade blivit galet,
och det blev så galet att det kom till en punkt där jag liksom fastnade.
Ångesten mångdubblades.
Varje dag, men jag kunde inte...
Jag kunde inte ens sitta och låta attacken komma.
Jag måste köra på medan attacken pågick.
Jag måste köra på medan depressionen pågick.
Och ibland finner man inte orden,
eller de rätta orden för att kunna kommunicera riktigt.
Ja.
När det var som allra värst
var det nästan som att vara i fängelse.
Och jag kunde inte komma ut.
-Ja. -Jag vet.
-Ja -Jag kände det.
-Vi kände det. Vi visste. -Jag kände det.
Och jag kunde se att det började bli jobbigt.
När han började lida av det var jag... Jag var inte där så mycket.
Jag pratade med honom...
...men jag sa inte så mycket,
för att ge honom utrymme och låta honom veta att vi var okej
och att man måste, du vet...
Som man måste man göra sin plikt.
Så vi backade liksom undan.
Men jag vill inte att ni ska känna att ni var...
Att det ni gjorde...
...var fel och att ni ska känna skuld över det för...
Det var inte alls ert fel.
Det var allt annat, alla andra runtomkring,
som kom in och ställde till oreda.
Att dras in i olika situationer
och att inte riktigt ha koll på vad som hände er.
Jag insåg inte riktigt att en stor del av det där
hade stor påverkan på er.
-Väldigt stor. -Verkligen.
Men du vet att vi finns här för dig nu.
Du vet att jag älskar dig.
Jag finns här för dig, vad du än går igenom.
Familjen är en viktig del i tillfrisknandet för de flesta.
En kärleksfull familj som kan lära...
BERÄTTARRÖST: MEDICINSK CHEF
ALLIANSEN FÖR PSYKISK HÄLSA
...och förstår problemlösning är en oundgänglig resurs.
Men med en familj som är öppen för att lära sig,
och inte skambelägger en för ens sårbarhet
utan arbetar jämsides med en,
kan resultatet bli fantastiskt.
"Vad är det för fel?" är inte rätt fråga,
utan: "Vad hände som fick den personen
att drabbas av det beteendet?"
Så den sentensen, eller vad man vill kalla det...
-Ja. -...är nu inbränd i min hjärna.
-"Vad har hänt dig?" -När nåt händer,
också när jag får ta emot hat och giftiga attacker,
minns jag att...
-"Vad har hänt dig?" -Vad har hänt dig?
Vad har hänt dem?
För "Vad har hänt dig?" är ingen anklagelse.
Det är: "Berätta vad som hänt dig." Inte: "Vad är det för fel på dig?"
Och det gäller alla, märker jag.
Det enda som får mig att gråta än dag,
efter sex årtionden, är insikten att
när jag flyttade till Milwaukee från Attala County, Mississippi,
och aldrig hade varit borta från min mormor.
Plötsligt sattes jag i en bil och skickades till Milwaukee
och fick höra: "Du får aldrig se din mormor igen.
Nu ska du bo hos din mor."
En mor jag inte ens kände riktigt.
För min mor var en del av den stora migrationen
som hade flyttat norrut och lämnat barnen hos sina föräldrar.
Min mor var inneboende hos en medelklassfamilj,
en mycket ljushyad kvinna, som kunde tas för vit.
Så fort jag kom in i huset visste jag
att hon inte gillade mig på grund av min hudfärg.
Och den första natten fick jag inte komma in i huset.
Det fanns en förstukvist ut mot gatan.
Där fick jag sova på en soffa.
Och min mor...
...som hade ett annat barn...
Det var första gången jag mötte min halvsyster...
Mamma stod inte upp för mig
och sa: "Mitt barn måste få komma in i huset."
Och i den stunden,
då min mor sa: "Här får du sova, här ute",
visste jag att jag var ensam.
Idag på The Oprah Winfrey Show
ska vi återförena folk med deras favoritlärare,
varav en del inte har setts på tio, 20 eller 30 år.
Men först vill jag berätta om min favoritlärare.
Ska jag gråta? Det var mina lärare som räddade mig.
Mary Duncan?
Mrs Duncan!
Om jag hade haft en hel klass med elever som Oprah
hade jag gått på moln.
Under många år i mitt liv
var det bara där jag verkligen kände mig älskad.
Det var skälet till att jag i många år ville bli lärare.
Att kunna ge till andra barn vad mina lärare gav mig.
Jag älskar mrs Duncan så mycket för att hon tog fram det bästa i mig.
Det var året jag liksom förstod att jag kunde bli nån.
Hon fick mig att känna mig viktig,
och jag tror att alla barn behöver känna sig värdefulla.
Och tack vare dig kände jag att jag kunde utmana hela världen.
För en koppling till nån som bryr sig om en
gör en väldig skillnad.
För mig var det mina lärare.
Och därför vet jag att skolan är så viktig.
Utbildning kan inte rädda en, men den kan göra skillnad.
Så för mig var det en stor lättnad,
och det skapade
värde och värdighet som jag inte fick där hemma.
Inte alls.
20 AUGUSTI 2006
Jag tog er hit idag för att tala om
att ni alla ska ingå i den första skolklassen
i Oprah Winfrey…
MEYERTON, SYDAFRIKA
2007 startade jag Oprah Winfrey Leadership Academy i Sydafrika
för flickor som hade viljan men inte ekonomiska möjligheter.
De första två klasserna handplockades av mig.
Jag åkte till byar och samhällen
och valde ut flickor som hade motivation
att vilja göra nåt med sina liv.
Mina damer och herrar,
döttrarna i Oprah Winfrey Leadership Academy for Girls.
Men redan första veckan i skolan
märkte jag konstigt beteende hos några av flickorna.
Jag tänkte: "Vad är det för fel på dem?
De kan inte koncentrera sig och inte fokusera."
Så jag ringde dr Bruce Perry,
och han sa till mig: "Dina elever lider av trauma.
De är vana vid sånt kaos att hjärnan inte kan klara av
att vara på en plats där lugn råder och man får hjälp och stöd."
Jag förstod inte depression då.
Vi var inte förberedda att hantera trauma eller psykisk ohälsa,
depression, ångest.
Varje år återvänder jag och undervisar i en kurs som heter Grundkurs i att leva.
Jag använde Michael Singers bok The Untethered Soul.
Han talar om de törntaggar vi alla har.
Saker som hänt i livet, som blev dolda, undertryckta,
som aldrig blivit bearbetade,
och som orsakat situationer som ni inte förstår hur de hände.
Törntaggen har blivit vidrörd.
Så vilka törntaggar har ni som behöver dras ut?
Den första flickan sa: "Min törntagg är ilska.
Jag har så mycket ilska."
Det finns 72 flickor i klassen.
"Jag har så mycket ilska."
Hon sa: "För när jag var fyra år gammal...
...försökte jag tala om för min mormor att min morbror antastade mig.
Och hon sa: 'Flicka, vad pratar du om? Han är ju din morbror.'
Hon ignorerade mig. Och när jag var sju våldtog han mig."
Och hon sa:
"Varje gång jag åker hem...
...måste jag fortfarande träffa honom.
Och min mormor vet.
Och jag kan inte göra nånting åt det.
Och jag är så arg."
Det var tyst, för ingen kunde fatta att hon faktiskt sa det högt.
Jag sa: "Du är inte ensam om den upplevelsen.
Jag kan slå vad om att du inte är ensam.
Och jag vill att alla andra flickor här i salen...
...med samma historia att resa sig.
Jag vill att ni står upp för henne.
När ni står upp för henne, står ni upp för er själva,
för hennes mormor stod inte upp för henne.
Vem vill stå upp för henne?
Men ni ska bara stå upp om ni förstår vad hon berättar
och har en liknande historia."
I ett klassrum med 72 flickor, reste sig 24 flickor.
När jag var nio, tio, elva, tolv år gammal...
...våldtogs jag av min 19-åriga kusin.
Jag visste inte vad våldtäkt var.
Jag var inte medveten om ordet.
Jag visste inte vad sex var. Jag hade ingen aning...
Jag visste inte hur barn kom till.
Jag visste inte ens vad som hände mig.
Och jag höll det hemligt.
Och...
...det var bara nåt jag accepterade.
Att en flicka inte är säker...
...i en värld full av män.
Man klarar sig inte igenom ett trauma i sin barndom utan sår.
Man kan komma igenom det och hitta sin egen väg,
men det finns alltid lidande längs vägen...
BERÄTTARRÖST: DR BRUCE PERRY FORSKARDOCENT
...man får ärr och möter utmaningar.
Och det är viktigt
att folk förstår det,
att alla bär på nånting.
Alla har en börda. Fast vi inte vet vad det är.
Därför är det så viktigt när man behandlar psykisk ohälsa
att lära känna personens historia.
Att berätta historien,
att kunna säga rakt ut: "Det här hände mig",
är avgörande.
Jag berättar inte det här för min egen skull.
För ärligt talat är det svårt att berätta.
Jag känner skam när jag berättar det.
Hur kan jag förklara för folk att jag har privilegium, pengar
och makt, men mår uselt?
Hur bär man sig åt?
Det viktiga är att jag inte berättar min historia
för att nån ska tycka synd om mig. Jag klarar mig.
Men öppna ditt hjärta för nån annan.
För jag har själv varit med om det, och man behöver hjälp.
Så det är en del av min läkning, att kunna berätta för dig.
Jag är inte rädd längre.
För jag är inte rädd för att säga: "Ja, jag blir deprimerad.
Ja, jag har ångest,
och jag har stunder då jag inte vill göra nåt alls.
Och jag har stunder då jag blir arg och ledsen
och blir för känslosam. Jag har allt det där.
Allt det där är jag. Varenda liten bit.
Men jag är glad att jag känner det."
Jag tycker att folk som känns vid sina problem med psykisk ohälsa
egentligen är superhjältar.
Om man har genomgått nånting,
måste inte ens barn eller alla andra
gå igenom samma sak som man själv.
Det är mitt ansvar och min plikt att bryta den där spiralen.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson