Smo na čisto začetni stopnji,
ko se trudimo razumeti to, čemur pravimo duševno zdravje.
Ne glede na raso, kulturo ali družbeni razred,
so duševne težave univerzalne.
Imam težave zaradi OKM.
Lahko se zlijem z najboljšimi,
v sebi pa se počutim popolnoma zlomljeno.
Vsi mislijo, da zboliš in nato ozdraviš.
Ni tako.
Skoraj vsi imajo v družini osebo,
ki trpi zaradi depresije, anksioznosti, travme.
DEPRESIJA ME JE PREMAGALA.
Nikoli ni prepozno za zdravljenje.
Zlomljeni ljudje lahko pridejo sem in so zlomljeni.
Ogromno priložnost imamo.
Le na pravem kraju moramo biti.
Vsak ima svoje breme.
Vsak ima zgodbo.
Ogromno ljudi po vsem svetu
čuti neke vrste duševno, psihološko, čustveno bolečino.
Tako je.
Tega se morda celo niso zavedali,
saj je letošnje leto človeštvu nastavilo
ogromno ogledalo.
-Ja. -Pokazalo nam je, kdo smo.
Kakršne koli težave si imel pred covidom-19,
so postale še večje.
Mislim, da sta izolacija in osamljenost
za marsikoga postali velika težava.
Mislim, da je covid nastavil ogledalo žalosti.
Žalosti ne čutimo le, ko nekoga izgubimo.
Žalost je izguba vsega, kar nam je pomembno.
Otroci so žalovali, ker niso mogli imeti podelitve maturitetnih spričeval,
o kateri so razmišljali.
-Niso se mogli družiti s prijatelji. -Ne.
Ni bilo življenja, kot so ga poznali.
To leto je oblikovalo to, kar smo kot kultura,
in mislim, da tega še marsikdo ni predelal.
Nekateri pravijo, da je izenačilo zadeve.
-Ne strinjam se. -To ni res.
Tisti, ki so trpeli prej, zdaj trpijo še bolj.
-Tako je. -Lahko se strinjamo le,
globalno gledano,
da je vsak doživel različico iste stvari.
Tako je. Posledice, ki jih je pustil covid-19…
…se bodo pokazale na načine,
ki si jih nismo predstavljali,
če si težko shajal,
še preden se je zgodilo.
To leto je vsekakor dokazalo, da je 99,9 % nas, če ne kar 100 %,
-zdaj uradno izkusilo… -Eno vrsto travme.
-Eno vrsto travme. -Ja.
Ali vrsto žalosti oziroma izgube.
-Ja. -Nekdo je dejal:
"Bolečina, ki se ne preoblikuje, se prenese."
Dejansko gre za projekcijo, ne?
Ljudje, ki izredno trpijo
zaradi vzgoje, okolja,
zaradi tega, kar so doživeli in videli.
Če težave ne spremeniš, predelaš,
se začne kazati na različne načine, ki jih ne moreš nadzorovati ali napovedati.
Težava je nerazrešena in te razžira,
vendar se tega dejansko ne zavedaš.
Sem eden prvih, ki je to prepoznal.
Ko sem začel obiskovati terapijo, me je bilo strah pred izgubo.
Kdaj ste začeli terapijo?
-Pred štirimi leti. -Torej dokaj nedavno.
Ja, a štiri leta terapije
so za človeka, ki ni mislil, da jo bo potreboval,
precej dolga doba.
V okolju, v katerem sem živel, se o tem ni govorilo.
To smo potlačili.
Zakaj ste pomislili, da jo potrebujete?
Zaradi preteklosti. Da bi se pozdravil preteklosti.
Vrsto let sploh nisem razmišljal o tem.
Nisem se oklepal tega. Nisem se zavedal.
Vedno sem hotel biti normalen.
ŠOLA WETHERBY
Nisem hotel biti princ Harry, temveč samo Harry.
Moje življenje je bilo nenavadno.
Žal vedno, ko razmišljam o mami,
najprej pomislim na eden in isti prizor.
Pripet v avtu. Varnostni pas čez telo.
Moj brat je zraven v avtu,
mama vozi, zasleduje pa jo tri, štiri, pet mopedov,
na katerih so paparaci.
Zaradi solz ni mogla voziti.
Nismo imeli zaščite.
Ob tem čisto vedno čutim nemoč.
Premlad sem. Sem moški, a premlad, da bi lahko pomagal ženski.
V tem primeru mami.
To se je dnevno dogajalo.
-Dovolj je. Hvala. -Prav.
Lahko prosim za sliko?
Čisto vsak dan do njene smrti.
Spremljamo dogajanje v Parizu…
31. AVGUST 1997
…kjer se je princesa Diana poškodovala v nesreči.
Njen spremljevalec Dodi al-Fayed naj bi umrl.
V nesrečo so bili vpleteni paparaci,
fotografi, ki sledijo princesi.
Bili naj bi na motociklih
in bi lahko pripomogli k nesreči.
Ko sem pri dvanajstih izgubil mamo,
tik pred 13. rojstnim dnem,
nisem hotel tako živeti.
Žalosti ob mamini smrti nisem hotel deliti s svetom.
Najbolj se spomnim
zvoka konjskih kopit po vozišču
na Mallu, rdeči opečnati cesti.
Oba sva bila v šoku.
Počutil sem se kot prazna lupina.
Hodil sem in delal, kar so pričakovali od mene.
Kazal sem desetino čustva, ki so ga kazali vsi drugi.
Charles. Charles.
"To je moja mama. Vi je niste poznali."
William. William.
Ko ste govorili...
Trudila se bom, da ne začnem jokati.
Ko ste govorili, sem pomislila,
da smo tisti, ki smo vašo mamo občudovali od daleč,
najbrž bolj predelali njeno smrt kot vi.
Nedvomno.
Bil sem besen zaradi tega, kar se ji je zgodilo,
in ker ni bilo nobene pravice.
Pravici ni bilo zadoščeno.
Tisti, ki so jo pregnali v predor,
so jo fotografirali, ko je umirala na zadnjem sedežu.
V tej jezi bi najraje šla v vse trgovine,
pobrala vse tiste grozne revije in zakurila kres.
ZGRAŽANJE NAD SLIKO UMIRAJOČE DIANE
SRAM VAS BODI
Nočem razmišljati o njej.
Če razmišljam o njej,
se bom zavedal, da je ne morem obuditi.
Samo žalosten bom. Zakaj bi razmišljal o nečem žalostnem?
Zakaj bi razmišljal o nekom,
ki si ga izgubil in ga ne bo več nazaj?
Enostavno sem se odločil, da ne bom govoril o tem.
-Se je kdo okoli vas pogovarjal o tem? -Nihče.
Vidim, da ste dodobra načrtovali.
Več let sem tiščal glavo v pesek, si zatiskal oči in živel naprej.
O tem sem že govoril.
Če so me vprašali, kako sem, sem dejal: "V redu."
Nikoli vesel ali žalosten, v redu. Preprost odgovor.
Toda duševno sem bil popolnoma zmeden.
Vedno ko sem se moral preleviti v princa,
sem si rekel: "Dobro, nadeni si pokerski obraz."
Pogled v ogledalo. "Dobro, gremo."
Še preden sem zapustil hišo, sem bil poten.
Bori se ali beži. Napadi panike, huda tesnoba.
Med 28. in 32. letom
sem doživljal pravo moro.
Čisto vsakič, ko sem se usedel v avto
ali zagledal fotoaparat, sem izgubil glavo.
Kako ste se počutili?
Začel sem se potiti.
Čutil sem, da je moja telesna temperatura
dve ali tri stopinje višja od drugih.
Prepričal sem se, da sem čisto rdeč v obraz
in da vsi vidijo, kako se počutim.
Toda nihče ne ve, zakaj. Bilo mi je nerodno.
Začneš razmišljati o tem
in zdi se ti, da te vsi gledajo.
Ena kapljica znoja in že misliš, da si čisto moker.
Samo potil sem se. Nenehno sem si govoril:
"Kako nerodno. Le kaj si mislijo o meni?
Še sanja se jim ne. Ne morem jim povedati."
Kamorkoli sem šel, kogarkoli sem spoznal,
sem čutil, kako mi to jemlje energijo.
Zaznaval sem občutja drugih.
Ko sem srečal osebo, ki se je potila bolj od mene,
sem lahko govoril z njo.
Umiril sem se in potem sem lahko nadaljeval.
Bil sem pripravljen piti in uživati mamila.
Poskusil bi vse, da bi čutil manj, kot sem.
Začel sem se zavedati težave. Sicer nisem pil od ponedeljka do petka,
sem pa na en dan, v petek ali soboto zvečer,
najbrž spil za ves teden.
Nisem pil zato, ker bi užival,
temveč, da bi nekaj skril.
Ste se takrat zavedali,
da skušate nekaj prikriti?
Ne. Niti malo.
Možgani so mi govorili, da se borim.
Toda tega nisem vedel. Kako bi lahko?
Najbolj srečnih deset let sem preživel v vojski.
Nedvomno.
Tam sem namreč nosil enako uniformo kot vsi drugi.
Moral sem opraviti urjenje kot vsi.
Začel sem na dnu kot vsi drugi.
Do mene se niso vedli posebno zaradi tega, kdo sem.
Pa je.
Tam sem se počutil najbolj normalno.
V mlajših letih mi je bilo najbolj prijetno
v Afganistanu, stran od medijev.
Toda moral sem se soočiti s preteklostjo, saj sem čutil jezo.
Proti koncu dvajsetih sem se začel spraševati,
ali je prav, da sem tu.
Takrat sem dojel, da tega ne bom mogel skrivati v nedogled.
Družinski člani so mi rekli: "Sodeluj, pa boš lažje živel."
Toda to je terjalo ogromno od moje mame in mene.
Počutil sem se, kot da sem zunaj sistema,
a sem vseeno obtičal tam.
Rešiš se lahko le,
če poveš resnico.
Že vse življenje sem kuharski mojster.
Ko sem odraščal, so vsi vedeli, da bom kuhal.
Sem kuharski mojster Rashad, ustanovitelj Black Food Collective.
Organizacijo sem ustanovil l. 2017. Naš prvi dogodek je bil AfroTech.
Lahko vsi zavihamo rokave in raztovorimo tovornjak, prosim?
-Kako gre konferenca? -Dobro.
Tu nočem vrste.
V prehrambni industriji manjkajo
podjetja v lasti črncev.
Sem kuharski mojster Rashad, organizator.
ZMAGOVALEC ODDAJE CHOPPED
Hrana lahko za isto mizo združi različne ljudi.
-Izvoli, srček. -Hvala.
Govorili so mi, da bom kuharski mojster ali pridigar.
Namen je ustvariti in razvijati podjetja tako,
da jim pokažemo, da lahko obogatijo
v svoji skupnosti in družini
ter ju preživljajo.
Ko stopim pred ljudi in kaj povem,
mi rečejo: "O, bog, tvoje besede so tako močne."
Povem, da to nisem jaz.
To ni Rashad.
Naučili so me, kako se pretvarjati.
Lahko se oblečem in zlijem z najboljšimi,
se nasmehnem in zdim pozitiven,
v sebi pa se počutim popolnoma zlomljeno.
Male stvari iz otroštva so močno vplivale name.
Ko sem bil čisto majhen, je policija vdrla v našo hišo.
Oče je šel v zapor.
Spomnim se, ko sem ga obiskoval tam.
Med odraščanjem sem videl marsikaj.
Nekateri prijatelji so narkomani,
nekateri se pogovarjajo sami s seboj.
Veliko…
Poznam veliko ljudi, črncev,
starejših in mlajših, ki se spoprijemajo z…
Ali se ne spoprijemajo z ničemer.
Ko jih pogledam…
V njih vidim sebe.
Splošno prebivalstvo družbeno zaznamuje…
DR. BRUCE PERRY, KLINIKA ZA STISKE OTROK
…ljudi z duševnimi težavami.
Ironično pri tem pa je, da je v skoraj vsaki družini
oseba, ki trpi
zaradi depresije, anksioznosti, odvisnosti od mamil, travme.
Če upoštevamo te štiri stvari, verjetno zajamemo 80 % populacije.
Ljudje bi brez oklevanja priznali,
da ima njihov otrok raka in da ga bodo peljali na zdravljenje.
Jih je pa sram reči, da je otrok depresiven
in ga morajo zdraviti.
Mislim, da našo družbo čaka še veliko dela.
Niso hoteli,
da spregovorim o tem, da sem iskren glede tega.
"Molči. Ne govori tega. Ne, umiri se."
"Ne, preveč govoriš."
Depresija in tesnoba sta mi vzeli strast do kuhanja.
Ne čutim ga več.
L. 2018 sem zmagal v oddaji Chopped.
Kuharski mojster Rashad, ti si prvak.
Za hip uživaj v zmagi, nato pa nesi 10 000 $ na banko.
-Jupi! -Hvala.
Sploh si nisem pogledal oddaje.
Spomnim se bolečine med snemanjem.
Moje življenje se je v enem letu popolnoma spremenilo.
Ločil sem se, zaprl dve restavraciji, ostal brez avta.
Ne dobim kredita.
Govorim kot črnski moški.
Trudiš se narediti, kar je prav,
kar so ti govorili, da moraš narediti,
kako se moraš vesti, igrati,
kako živeti.
Ne zavedaš pa se prikritih čustev.
V rent-a-caru so rekli, da ustrezam opisu moškega
s ponarejeno kreditno kartico.
Za par minut so me zadržali, ker sem črnec.
Tip ni pravilno parkiral. Kar objavi.
Le ustavil sem se. Ne bom objavil.
Snemam za svojo zaščito. Če boš poklicala policijo
zaradi osebe,
ki se je ustavila za dve sekundi, si zblojena.
-Ko to stori en, sledijo še drugi. -Zlasti ker…
Včasih bi najraje obupal.
Hočeš se še siloviteje boriti.
Vendar pa gre za eno tistih stvari,
pri kateri moraš najti upanje v temi.
Črnska skupnost
nas že leta uči, naj obiskujemo cerkev in govorimo z Bogom,
pa bo vse v redu.
V črnski skupnosti je psihiatrično zdravljenje tabu tema.
Tega se ne gremo.
Vse sem moral potlačiti.
Zdaj pa se mučim z depresijo in tesnobo.
Včasih razmišljam o samomoru.
To je najhujši občutek v življenju.
Čutim ogromen pritisk.
Sprehajam se po svetu in se trudim zdržati.
Takole sem.
"V redu, v redu, vztrajaj, vztrajaj."
Na dan privrejo spomini iz otroštva
in strah me čisto ohromi.
Toda moram vztrajati. Če ne bom vztrajal,
kaj pa bom?
Počutim se kot hrček na kolesu.
Hodim, hodim, a nikamor ne pridem.
K psihiatru grem. Nisem vedel, da bom tako živčen.
Po glavi mi roji na milijone stvari.
Le…
Zjutraj sem se zelo težko spravil iz postelje.
Pač eden tistih dni, ko je pravi izziv
zbuditi se in spraviti v pogon.
Vse mi je govorilo,
naj se naročim za drugič.
"Prestavi in ostani v postelji. Zaslužiš si počivati."
In vse, kar je dobro.
Toda moral sem se prisiliti.
Če spregovoriš o določenih stvareh, jim daš življenje.
O stvareh, ki se jih včasih trudim ne omenjati.
Nočem jih deliti.
Na terapiji jih moraš deliti,
če hočeš, da ti pomaga.
Zato mi je neprijetno.
Vsekakor je bilo intenzivno,
hkrati pa…
Za nekatere stvari
in situacije, ki sem jih opisal, je rekla:
"Vau.
To so pa resni opozorilni znaki."
Različna čustva so prišla na dan.
Madona.
Stanje je resno. Če ne bom iskren do sebe,
če ne bom čutil vsega, kar trenutno preživljam,
če bom skušal lagati o tem ali to zakrivati,
se bom znašel v nevarnem položaju.
Sneti moram masko.
Tega se bom rešil le, če snamem masko.
Zdravje možganov je enako pomembno
kot zdravje telesa.
Če bi jih lahko izurili kot mišico…
Niso mišica, a če bi jih lahko izurili tako,
kot se osredotočamo na fizično zdravje…
-Ja. -Morali bi se osredotočati
tudi na duševno zdravje.
To dvoje ni ločeno. To vemo. Možgani in telo so povezani.
Toda v družbi po vsem svetu
je duševno zdravje zaradi družbene zaznamovanosti
zanemarjeno, poleg tega gre za nevidno poškodbo.
Bojimo se stvari, ki jih ne vidimo in ne razumemo.
Težko je govoriti o nečem,
česa marsikdo morda ne čuti.
Tako je prav. Udarec.
Tako, ja. Tako, ja. Dol!
Brado dol! Brado dol!
Do olimpijskih iger je še pol leta.
Trenutno sem tretja na svetu
in vsi pričakujejo,
da bom šla v Tokio in dobila zlato.
Opazujem jo v ringu. Zada lahko en sam udarec in zmaga.
Zame je to mojstrovina.
…prvakinja
Virginia Fuchs!
V otroštvu sem si govorila, da to že ni bolezen,
da nisem bolna.
Roke gor.
V šoli sem imela anoreksijo.
Najprej sem začela hujšati, nato pa je postalo bolj intenzivno.
Rezultati so mi bili všeč.
Tako zelo sem shujšala,
da je zdravnike in starše skrbelo,
da bom umrla ali se izstradala.
Poslali so me na zdravljenje.
Zdravniki so ugotovili,
da anoreksijo povzroča
obsesivno-kompulzivna motnja oziroma OKM.
AMERIŠKO OLIMPIJSKO MESTO
PONOSEN DOM AMERIŠKEGA BOKSA
Ko sem v Colorado Springsu in sem sama v sobi,
se mi soba včasih zdi kot zapor.
OČISTI BOKSARSKE ČEVLJE
ZOBJE ČIŠČENJE
OKM si lahko da duška.
Nikogar drugega ni.
Lahko čistim do petih zjutraj.
Za trening potrebujem boksarske čevlje,
a jih ne morem obuti, če niso čisti.
Čevlje pogosto čistim, saj imam občutek,
da je podplat poln bakterij.
Ne prenesem obuvanja umazanih čevljev.
Presneto.
Torej…
Dotaknila sem se čevlja,
zato si moram umiti roke.
Temu pravim začaran krog.
Med čiščenjem se umažem.
Nato pa se moram umiti.
Dobro. Milo potrebujem.
Mislila sem, da mi bo vzelo 10 minut,
nato pa se zgodi kaj takega
in vse se spremeni.
Milo mi mora velikokrat na točno določen način pasti na roko,
sicer roke ne bodo tako čiste, kot hočem.
Čutim, da moram uporabiti dve vrsti mila.
Spet ne vem, zakaj. Možgani mi to povedo.
Tu se me je čevelj dotaknil.
Zapestja se je dotaknil. Trudim se,
da milo pade tja, kjer se me je čevelj dotaknil.
Tako da…
OKM je kot past.
Govorim si, naj neham, a ne morem.
Kot bi bila ujeta v krog čiščenja.
Čeprav bi rada nehala…
Samo še malo.
…mi možgani pravijo: "Ne, še enkrat. Ne, še enkrat."
Če si rok ne umijem na pravilen način,
me prevzame neprijeten občutek.
Um se mi zamegli, mišice se napnejo.
Enostavno ne morem jasno razmišljati.
In sploh se ne neha.
OKM sem večino življenja skrivala,
zaradi česa sem se počutila še bolj negotovo.
Nisem si bila všeč.
Bala sem se, da me bodo obsojali
in me imeli za čudakinjo.
Ko sem priznala težavo, sem jo začela bolje razumeti.
Ko komu povem, me vpraša, zakaj to delam.
Pomislim, zakaj res to delam.
Moram razmisliti, zakaj to delam. Ko ugotovim razlog, pomislim:
"Dobro."
-Ja. -Vidiš to?
Vidiš, kaj delaš? Vidiš, kaj delaš?
Nočem, da se povoji dotikajo tal.
Mojim soigralcem ni mar. Zalučajo jih.
Njihovi trakovi se dotikajo tal,
jaz pa paničarim. "Ne! Ne!"
Ko mi Derwin sname povoje, paziva, da se ne dotaknejo tal.
Končno se je naučil. Na ramo jih da.
Trajalo je, da se nauči, zdaj pa končno ve.
Tla so lava. Okužena lava.
To rečem.
Pri marsikom z OKM, ki se boji okužb,
dejansko gre za strah pred boleznijo in smrtjo.
Pri meni ne gre za to.
Ni me skrbelo: "Njeno kri imam v ustih.
Zbolela bom in umrla."
Ni me skrbelo to.
Pri meni gre za to,
da se zaradi umazanega, ogabnega občutka počutim kot umazana oseba.
Pri OKM gre za ponavljajoče misli,
ki povzročijo stisko, tesnobo ali strah…
KLINIČNA PSIHOLOGINJA
…in ponavljajoče vedenje, ki naj bi zmanjšalo to stisko.
Poznamo veliko vrst OKM.
Ljudje najbolj poznajo red in simetrijo
ali potrebo, da stvari naredijo, kot je prav.
Pri strahu pred okužbo gre za občutek gnusa.
Ta občutek gnusa je zelo neprijeten
in nevzdržen. Traja večno,
z rutino pa naj bi se znebili tega neprijetnega občutka.
Vedno mi je uspevalo,
da se OKM ne prenese na boksanje.
Toda letošnji februar se je vse spremenilo.
V treh dneh sem spala mogoče dve uri.
Trenirala sem in nekaj se mi je dotaknilo kože.
Šla sem se umit, toda…
Umivala sem pikico,
ki se je za dve sekundi dotaknila tal.
To pikico sem drgnila pol ure,
nato pa sem šla oprat perilo.
Toda ni se dobro opralo,
zato sem morala nekajkrat ponoviti.
Tako se je stopnjevalo.
Samo prhanje je postajalo vse hujše.
Vzelo mi je celo uro.
Prej sem za eno prhanje uporabila eno gobo,
zdaj pa kar kakih deset.
Pet kosov mila za eno prhanje.
Velike plastenke gela za prhanje.
Dve plastenki za eno prhanje.
Niti jedla nisem, saj nisem imela časa.
Morala sem se oprhati pred treningom.
Tako zelo sem iskala ta občutek, da so se mi med tem
mišice napele in sem…
Tako globoko sem dihala, kot bi telovadila.
Kot bi telovadila 24 ur na dan, vmes pa spala samo eno uro.
Če tri dni ne spite,
se vam blede. Ne razmišljate trezno.
Tretjo noč sem obtičala.
Nenehno sem čistila, a se ni nič spremenilo.
Še kar sem se počutila umazano.
Postala sem jezna nase.
Vpila sem nase. "Nehaj že!"
Jokala sem. "Zakaj ne morem nehati?"
Korakala sem sem ter tja.
Bila sem zelo napeta.
Nisem vedela, kaj naj. Obtičala sem v tej pasti.
Ne bom mogla boksati, ne bom se mogla družiti,
ne bom mogla živeti.
Če bi se pobrala in skušala živeti,
bi za večno obtičala v pasti.
Bila sem že zelo izčrpana. Histerično sem tulila.
Padla sem na tla.
V tistem sem spoznala, da potrebujem pomoč,
in to takoj, preden bo prepozno.
S katerimi izrazi še
opisujejo ljudi z duševnimi težavami?
-Norec. -Norec.
-Zmešalo se ti je. -Zmešalo.
-Nisi normalen. -Usekan si.
Ja. Živčni zlom.
-Ja. -Ta družbena zaznamovanost,
ko te označijo za drugačnega,
se mi zdi skrajna, kar zadeva duševno zdravje.
Ljudje so to leta skrivali pred lastnimi družinami.
Niso hoteli, da bi kdorkoli vedel.
Če starši nočejo govoriti o tem
in vam prijatelji niso v oporo,
zakaj ne bi rekli: "Čakaj malo,
morda je za to kriva moja vzgoja."
Ja. Vsak, ki je tajil skrivnost,
živel v sramu, je dovolil,
da ta tišina ustvari družbeno zaznamovanost
in mu postavi sramotilni steber.
Ko z drugimi delite svojo zgodbo,
dovolite, da vas vidijo drugače.
Tudi sami se vidite drugače.
S tem pomagate številnim drugim.
Všeč so mi trenutki razsvetljenja
in razlaganje zgodb,
ki ljudem omogočajo, da se projicirajo v nekoga drugega.
Vedno ko vidim osebo, kot je Lady Gaga,
ki odkrito govori o tem,
vem, da je to nekaj dobrega, saj lahko ljudje dojamejo,
da se to dogaja tudi slavnim kljub vsemu, kar imajo na voljo.
Cilj je pripraviti ljudi, da javno spregovorijo o tem.
Prosim, pozdravite edinstveno Lady Gaga!
Ko sem bila pri Oprah in sva se pogovarjali…
Duševno zdravje je kriza.
Vam zdravila pomagajo?
Zdravila so mi zelo pomagala.
Potem je prišla k meni v sobo.
Bili ste tako ranljivi, iskreni in pristni.
Jokali sva in se objemali.
Čutila sem, da sem v družbi varne osebe
Imela sem hude težave z duševnostjo.
Še vedno nisem čisto v redu.
In…
S to izkušnjo se trudim pomagati,
namesto da se skrivam in pretvarjam.
Ne more, ne more
ne more prebrati mojega pokerskega obraza.
Očarala me je kot nobena.
Z duševnim zdravjem
sem imela težave v otroštvu.
Ko sem bila zelo mlada, sem se rezala.
Doživela sem zlorabo
in zelo težko opišem
svoja čustva na varen način. Kako mladim
in tudi starejšim pojasniti, zakaj se nekdo reže?
Verjamem, da je pri meni ta potreba izhajala
iz notranjosti, kjer trpim.
Poslušaj…
20. JANUAR 2006
…noro sem ambiciozna.
Imela sem 19 let.
Že sem se ukvarjala s petjem.
Producent mi je rekel,
naj se slečem.
Zavrnila sem ga.
Odšla sem.
In…
Rekli so mi, da bodo uničili vso mojo glasbo.
Niso nehali.
Niso mi nehali govoriti, jaz pa sem kar zmrznila in…
Sploh… Sploh se ne spomnim.
Ne bom povedala njegovega imena.
Razumem gibanje Me Too.
Razumem, da nekaterim to ni težko,
ampak meni je.
Nikoli več nočem videti te osebe.
LADY GAGA SPREGOVORI O PTSM
PO NAPADU V NAJSTNIŠKIH LETIH
Ta sistem je zelo nasilen in nevaren.
"TRAVMATIZIRALI SO ME,
TODA PREŽIVELA SEM."
Več let pozneje sem šla v bolnišnico. Poslali so psihiatra.
Zahtevala sem pravega zdravnika.
"Zakaj je psihiater tu? Ne čutim telesa."
Najprej sem čutila bolečino po vsem telesu,
nato pa sem otrpla.
Dolge tedne po tem sem bila bolna.
Spoznala sem, da sem točno takšno bolečino čutila,
ko me je moški, ki me je posilil, odvrgel nosečo ob cesti.
Pred hišo mojih staršev.
Ker sem bruhala.
In bila bolna.
Bila sem zlorabljena.
Več mesecev sem bila zaklenjena v studiu.
LADY GAGA OPIŠE SIMPTOME PTSM:
"CELOTNO TELO SE MI ZAKRČI"
Želim si,
da bi lahko vsem gledalcem dejala, da sem si obrisala solze
in prebolela. Takole. Vidite?
Takole.
Odprem oči. To so me naučili.
Ramena potisnem nazaj. Odprem oči.
To pomaga pri nadzoru.
Vem, kje sem. Sem v kleti svoje pisarne.
In…
Takšne stvari lahko prebolite.
Ko pa…
Ko vas močno pretrese,
vas lahko spremeni.
Sama sem doživela popoln duševni zlom.
Kar nekaj let
nisem bila isto dekle.
LADY GAGA ODPOVEDALA TURNEJO
ZARADI "HUDIH BOLEČIN"
Ko me boli, se počutim…
LADY GAGA ODPOVEDALA TURNEJO
…kot sem se po posilstvu.
Neštetokrat so me slikali z magnetno resonanco.
Ničesar ne najdejo.
Toda…
Telo se spominja.
Ničesar nisem čutila.
Razpadala sem.
Kot bi možgani izgubili povezavo.
Ne razumeš, zakaj drugih ne grabi panika,
medtem ko tebe daje totalna preganjavica.
Ta občutek je zelo resničen.
Čutiš, da obstaja črn oblak,
ki ti povsod sledi
in ti govori, da si ničvreden in bi moral umreti.
Včasih sem kričala in se metala ob steno.
Veste, zakaj se ni dobro rezati,
zakaj se ni dobro metati ob steno?
Veste, zakaj samopoškodovanje ni dobro?
Ker se počutite še huje.
Mislite, da se boste počutili bolje,
saj nekomu kažete, da trpite.
Ne pomaga.
Ljudem vedno govorim: "Povej nekomu, ne kaži mu."
Mislim, da sem se še nedavno rezala zato,
ker se moje duševno zdravje
celi zelo počasi,
se pa izboljšuje.
In…
Tudi če imam šest krasnih mesecev,
je dovolj en sam sprožilec,
pa se počutim slabo.
S "slabo" mislim,
da se želiš rezati, razmišljaš o smrti, se sprašuješ, ali boš kdaj naredil to.
Naučila sem se vseh načinov,
kako se znebiti tega občutka.
Vse se je začelo spreminjati. Trajalo je poltretje leto.
Kaj ste počeli vmes?
Dobila sem oskarja.
-Super. -Nihče ni vedel.
Lady Gaga, Mark Ronson…
…Anthony Rossomando in Andrew Wyatt.
Najlepša hvala.
Najlepša hvala za to čudovito čast.
Vsem, ki doma trpijo,
bi rada sporočila, da je zelo pomembno,
da vas obkroža vsaj ena oseba, ki vas ceni.
S tem mislim osebo, ki vam verjame,
ji je mar za vas in vam pove, da je vaša bolečina pomembna
ter resnična.
Nato bi povedala,
da se lahko nadzorujete.
-Živijo! -Hej.
Kako si?
Oj. Kako si ti? -Kako se počutiš?
Če se osredotočim,
se odločim. "Zbudila se bom.
Izvedla bom terapijo ali vaje hvaležnosti,
telovadila, jedla
in počela stvari, ki so zdrave zame."
Igrala bom klavir, pela,
si umila zobe. Poskrbela bom, da se oprham.
Vse to bom naredila zavestno.
Če dovolj ponavljam vse to,
če vztrajam in se bodrim: "Stefani, bodi pogumna.
Pogumnejša moraš biti. Pogumno je dihati.
Pogumno je vztrajati."
Če to delam, bom kmalu stala na svojem vrtu
in ugotovila, da se mi je uspelo vrniti.
Verjamem, da je treba
jesti večkrat na dan.
To se mi zdi zelo pomembno za možgane.
Tako da na to dejansko gledam
kot na veščino.
Prehrana.
Prehrana, ko si dajem pekočo omako na brokoli.
Je še vedno zdravo, če brokoli izgleda…
…takole?
Pekočo omako jem zraven vsega.
To ni normalno.
Zdi se mi, kot bi hodila po črti.
Meja med željo, da bi se rezala,
in željo, da se ne bi, je zelo tanka.
Mislijo, da mora biti ta črta ravna
in da je tako
kot virus, ko vsi zbolijo in se pozdravijo.
Vendar pa ni tako.
Sploh ni tako.
Mislim, da se ljudje zato ujamejo v past.
V past se ujamejo, ker postanejo zelo jezni.
Jaz sem. Jeziš se nase.
"Zakaj mi ne gre na bolje? Kaj je narobe z menoj?"
Toda veste kaj? Z vami ni nič narobe.
Enostavno ne morete jasno razmišljati.
Na to morate biti pozorni,
vendar ni enostavno.
To leto je bilo zanimivo.
Ločil sem se in izgubil podjetje.
Prebolel sem covid.
Nekaj časa sem živel pri teti.
Nisem imel ne doma ne denarja.
Pridno sem delal
in zdaj spet imam stanovanje. Lahko se preživljam.
Postal sem zelo hvaležen.
Moral sem nazaj v Oakland, saj sem moral delati.
Na teden kuhamo za 750 ljudi.
Zdravljenje je bilo zahtevno, saj si ga vmes nisem mogel privoščiti.
Iskal sem različne načine, da sem še naprej okreval.
Delo pri Black Food Collective in teh podjetjih
mi je zelo, zelo pomagalo pri okrevanju.
Ob pospravljanju stvari iz škatel
so me prevevala različna čustva.
Moral sem pospraviti stvari, s katerimi nisem hotel imeti opravka.
Med prvim delom karantene sem šel domov.
Nisem znal komunicirati z družino in ji povedati,
kako zelo sem trpel zaradi depresije in tesnobe.
Včasih ne najdem besed, da bi to opisal.
Rad bi povedal, vendar ne najdem pravih besed,
da bi razumeli, kaj jim skušam povedati.
So se pa nekako vsilili v moj mehurček.
Tega sem vesel, saj včasih obtičim
v svojem majhnem svetu in ne vidim onkraj njega.
Boš segrela olje?
-Piščančja maščoba. -Znam cvreti.
-Tako se dela. -Ne.
Še nisi jedla tega? Vidiš?
-Slabo ti gre. -Kaj pa vem.
Res?
-Kaj? -Nauči me
peči na žaru tako, da se ne zadušim z dimom.
Med odraščanjem sta bila moja starša edina dobra stvar.
Vse mamine sestre so že ločene.
Prestala je stvari, ki bi marsikoga zlomile.
Glej to. Super.
Rashad je bil občutljiv in odprt.
Vedno je bil vodja.
Tudi ko je bil majhen,
je vedno vodil.
Včasih je tih.
Ne govori veliko.
Rahle znake sem opazila v najstniških letih,
po poroki pa je kar eksplodiralo.
Takrat sem opazila, da se je zares začelo.
Bilo je zelo hudo. Težki časi.
Zelo hudi časi.
Skušal se je pretvarjati, toda poznam svojega sina.
Trpel je. Hudo je trpel.
Kot bi življenje popolnoma ponorelo.
Bilo je tako noro,
da sem obtičal.
Tesnoba je bila zelo huda.
Vsak dan. Toda nisem mogel…
Nisem se mogel prepustiti napadu.
Med samim napadom sem moral nadaljevati.
Moral sem nadaljevati med depresijo.
Včasih enostavno nimaš besed
ali ne znaš pravilno ubesediti svojih čustev.
Ja.
Ko je bilo najhuje,
sem se počutil skoraj kot v zaporu.
In nisem mogel ven.
-Ja. -Vem.
-Ja. -Čutila sem to.
-Ja. Vedela sva. -Čutila sem.
Opazil sem, da je postajalo precej hudo.
Na začetku mu nisem toliko stala ob strani.
Pogovarjala sva se,
vendar ne veliko,
saj sem mu hotela dati mir, sporočiti, da razumeva
in da moraš…
Kot moški moraš narediti, kar je treba.
Zato sva se umaknila.
Nikar ne mislita,
da so bila vajina dejanja
napačna. Nočem, da imata slabo vest zaradi tega,
saj nista bila vidva kriva.
Krivo je bilo vse drugo, vsi drugi,
ki so prihajali in vse pokvarili.
Znašla sva se v določenih situacijah.
Nisva prepoznala vajinih težav.
Nisva se zavedala, da je veliko tega
močno vplivalo na vaju.
-Zelo močno. -Vem, da je.
Vendar pa veš, da te zdaj podpirava.
Veš, da te imam rad.
Karkoli preživljaš, se lahko opreš name.
Pri večini ljudi so družine bistvene za okrevanje.
Ljubeča družina, ki se lahko uči…
GLAVNI ZDRAVNIK ZVEZA ZA DUŠEVNO ZDRAVJE
…in rešuje težave, predstavlja nepogrešljivo pomoč.
Če se je vaša družina pripravljena učiti
in vas ne sramoti zaradi vaše ranljivosti,
temveč vam pomaga,
so lahko rezultati izjemni.
Ne vprašamo, kaj je narobe.
Pomembno je, kaj se je zgodilo,
kaj je pri tej osebi povzročilo takšno dosledno vedenje.
To frazo, ali kako pač temu rečete…
-Ja. -…imam vtisnjeno v možganih.
-"Kaj se ti je zgodilo?" -Ko se kaj zgodi,
tudi ko sem deležen sovraštva in strupenih izpadov,
se spomnim tega.
-"Kaj se ti je zgodilo?" -Ja.
Kaj se jim je zgodilo?
To vprašanje ni obtožujoče.
"Povej mi, kaj se je zgodilo", namesto "kaj je narobe s teboj".
Ugotavljam, da to velja za vse.
Edina stvar, ki me še vedno spravi v jok,
čeprav sem stara že 60, je spomin
na selitev iz okrožja Attala v Misisipiju v Milwaukee.
Prvič sem se ločila od babice.
Naenkrat so me posadili v avto, poslali v Milwaukee
in mi rekli, da nikoli več ne bom videla babice.
Živela boš z mamo,
ki je dejansko nisem poznala.
Moja mama se je kot številne druge mame
preselila na sever in pustila otroke pri babici.
Moja mama je živela v hiši ženske
iz srednjega razreda, ki je imela skoraj belo polt.
Od prvega trenutka sem vedela,
da ji nisem všeč, ker sem pretemna.
Čisto prvo noč
me ni spustila v hišo.
Pred hišo je bila veranda. Bila je obrnjena na ulico.
Morala sem spati zunaj, na počivalniku.
Moja mama pa…
Imela je še enega otroka.
Takrat sem prvič videla polsestro.
Mama se ni postavila zame.
Ni rekla: "Ne, moj otrok bo šel v hišo."
V tistem trenutku,
ko je moja mama rekla, da bom pač spala zunaj,
sem vedela, da sem sama.
V današnji oddaji
bomo združili ljudi z najljubšimi učitelji,
ki jih niso videli že 10, 20 ali celo 30 let.
Najprej pa vam predstavim svojo najljubšo učiteljico.
Hočete, da se jočem? Učiteljice so me rešile.
Mary Duncan?
Gospa Duncan!
Če bi imela poln razred učencev, kot je bila Oprah,
bi bila presrečna.
Šola je bila vrsto let
edini kraj, kjer sem se počutila ljubljeno.
Zato sem si tako dolgo želela biti učiteljica.
Da bi drugim otrokom dala tisto, kar so moji učitelji dali meni.
Gospo Duncan obožujem, ker je iz mene izvlekla najboljše lastnosti.
Takrat sem spoznala, da lahko postanem nekdo.
Dala mi je vedeti, da sem pomembna.
Mislim, da morajo vsi otroci čutiti, da so vredni.
Zaradi vas sem vedno imela občutek, da sem kos vsemu.
Povezava z osebo, ki ji je mar za vas,
pomeni ogromno.
Pri meni so bili to učitelji.
Zato vem, da je šola zelo pomembna.
Izobrazba vas ne more rešiti, lahko pa vam pomaga.
Meni je šola zelo pomagala,
saj me je napolnila
z občutkom vrednosti in zaslužnosti, ki ga doma nisem čutila.
Nisem ga čutila.
Niti malo.
20. AVGUST 2006
Pripeljala sem vas sem, da vam povem,
da boste prva generacija
na šoli…
ŠOLA ZA DEKLICE OPRAH WINFREY
MEYERTON, JUŽNA AFRIKA
Leta 2007 sem odprla Šolo Oprah Winfrey v Južni Afriki
za deklice, ki so imele voljo, ne pa sredstev.
Sama sem izbrala učenke za prva dva razreda.
Šla sem v vasi in mesta
ter izbrala ambiciozne deklice,
ki so hotele nekaj od življenja.
Spoštovani,
hčere Šole Oprah Winfrey za deklice.
Toda že čisto prvi teden pouka
sem pri nekaterih deklicah opazila nenavadno vedenje.
Spraševala sem se, kaj je z njimi.
"Ne morejo se osredotočiti in zbrati."
Zato sem poklicala dr. Brucea Perryja,
ki mi je dejal: "Otroci preživljajo travmo.
Bili so navajeni na kaos in možgani ne prenesejo
vsega tega miru, vzgoje in podpore."
Takrat nisem razumela, kaj je depresija.
Nismo bili pripravljeni na travmo, duševne bolezni,
depresijo, tesnobo.
Vsako leto grem tja in jim predavam o življenju.
Uporabljala sem knjigo Duša brez spon Michaela Singerja.
Piše o trnih, ki jih vsi prenašamo.
Gre za stvari, ki so se vam zgodile in ste jih prikrili, zatrli,
jih niste rešili.
Zaradi njih se zapletate v situacije, a ne veste, kako.
Trn se je podrgnil.
Kateri trn si torej morate izpuliti?
Prva deklica je dejala: "Moj trn je jeza.
Tako zelo sem jezna."
V razredih je bilo 72 deklic.
"Tako zelo sem jezna."
Rekla je: "Ko sem bila stara štiri leta,
sem skušala povedati babici, da me stric zlorablja.
Odgovorila mi je: 'Kaj pa govoriš? Tvoj stric je.'
Ni mi verjela. Ko sem bila stara sedem let, me je stric posilil."
Rekla je…
"Vedno ko grem domov,
je stric zraven.
In moja babica to ve.
Nemočna sem.
Zato sem tako zelo jezna."
Vladala je tišina. Nihče ni mogel verjeti, da je to povedala na glas.
Rekla sem, da ni edina deklica s takšno zgodbo.
"Stavim, da nisi edina deklica s takšno zgodbo.
Prosim, da vstanete vse deklice…
…s takšno zgodbo.
To naredite zanjo.
Če se zavzamete zanjo, se tudi zase.
Njena babica se ni potegnila zanjo.
Kdo bo vstal zanjo?
Toda vstanite samo, če veste, o čem govori
in imate podobno zgodbo."
Od 72 deklet jih je vstalo 24.
Pri devetih, desetih, dvanajstih letih
me je posilil 19-letni bratranec.
Nisem vedela, kaj je posilstvo.
Nisem poznala te besede.
Nisem vedela, kaj je seks. Nisem imela pojma.
Nisem vedela, od kod prihajajo otroci.
Nisem vedela, kaj se mi dogaja.
O tem sem molčala.
In…
To sem pač sprejela.
Deklica ni varna
v svetu, polnem moških.
Razvojna travma pusti posledice.
Lahko se izvlečete in živite naprej,
a vaše življenje bo polno bolečine…
DR. BRUCE PERRY KLINIKA ZA STISKE OTROK
…brazgotin in izzivov.
Zdi se mi zelo pomembno,
da ljudje razumejo,
da čisto vsi prenašamo nekakšno breme.
Vse nas nekaj bremeni, le ne vemo, kaj.
Preden se lotite duševne terapije,
morate poznati zgodbo posameznika.
Morate povedati svojo zgodbo.
Morate biti dovolj močni, da na glas poveste, kaj se vam je zgodilo.
To je ključno.
Te zgodbe ne pripovedujem iz lastne potrebe.
Ker, iskreno, težko jo je povedati.
Tega se zelo sramujem.
Kako naj pojasnim ljudem, da imam ugodnosti, denar
in vpliv, a sem nesrečna?
Kako jim pojasniti?
Svoje zgodbe ne pripovedujem,
da bi se smilila ljudem. V redu sem.
Toda zaupajte se nekomu.
Sama sem to doživela. Ljudje potrebujejo pomoč.
Del mojega celjenja je to, da se lahko pogovarjam z vami.
Ne bojim se več.
Ne bojim se reči, da se borim z depresijo.
Ja, muči me tesnoba
in pridejo trenutki, ko se mi nič ne ljubi.
Včasih sem jezen, žalosten
ali pretirano čustven. Vse to se mi dogaja.
Vse to sem jaz. Čisto vse čutim.
Toda vesel sem, da sem to čutil.
Ljudje, ki priznajo svoje duševne težave,
so zame superjunaki.
Če si trpel,
ni nujno, da morajo tudi tvoji otroci in vsi drugi
trpeti tako kot ti.
Moja odgovornost in dolžnost sta, da prekinem ta krog.
Prevedla Nena Lubej Artnak