Sme ešte len na začiatku toho,
aby sme chápali túto vec zvanú duševné zdravie.
Je jedno, aká je vaša rasa, kultúra, trieda,
mentálne problémy sa týkajú každého.
Bojujem s OCD.
Môžem ráno vstať a obliecť sa,
ale vnútri som úplne zničený.
Ľudia si myslia, že ochorejú a vyliečia sa,
ale tak to nie je.
Každý má v rodine niekoho,
kto trpí depresiou, úzkosťou či traumou.
DEPRESIA MA NIČÍ
Dobrá správa je, že na liečbu nikdy nie je neskoro.
Môžu sem prísť zničení ľudia a byť zničení.
Máme obrovskú príležitosť.
Stačí byť na správnom mieste.
Každý si nesie nejaké bremeno.
Každý má príbeh.
Moje neviditeľné ja
Mnohí ľudia po celom svete
zažívajú duševnú, psychickú, emocionálnu bolesť...
Áno.
...ktorú možno nepoznali,
lebo hlavne tento rok nám určite ukázal...
a nastavil ľudstvu zrkadlo...
- Áno. - ...a ukázal, akí sme.
Nech ste mali pred pandémiou koronavírusu akýkoľvek problém,
počas nej sa znásobil.
Myslím si, že pre mnohých ľudí
sa stala veľkým problémom izolácia a osamelosť.
Podľa mňa to žiaľu nastavilo zrkadlo,
lebo žiaľ nie je len o strate blízkeho.
Žiaľ je strata čohokoľvek, na čom vám záleží.
Deti žialili, lebo nemohli ísť na maturitný večierok,
na ktorý sa tešili.
- Nemohli byť s kamarátmi. - Nemohli byť s kamarátmi.
A nemohli žiť život, ako ho poznáme.
Tento rok ukázal, kto sme ako kultúra,
spôsobom, ktorý veľa ľudí doteraz nezažilo.
Niektorí hovorili, že sa vyrovnajú rozdiely.
- Vôbec s tým nesúhlasím. - Nie.
Tí, ktorí trpeli, trpia teraz ešte viac.
- To je pravda. - Jedna vec,
na ktorej sa môžeme zhodnúť,
je, že ľudia na celom svete zažili rôzne verzie tej istej veci.
Správne. A to, čo koronavírus ľuďom spôsobil...
...sa ukáže tak,
ako sme si to ani nepredstavili,
ak ste patrili k ľuďom, ktorí mali problémy,
ešte predtým, než sa to stalo.
Tento rok ukázal, že 99,9 %, ak nie 100 % z nás,
- už oficiálne zažilo... - Nejakú formu traumy.
- ...formu traumy. - Áno.
Alebo formu žiaľu či straty.
- Áno. - Počul som, že:
„Bolesť, ktorá sa nepremení, sa prenáša.“
Je to vlastne projekcia. Však?
Ľudia, ktorí trpia, ktorí pochopiteľne trpia,
pre svoju výchovu, prostredie,
pre to, čo sa im stalo, čomu boli vystavení, čo videli.
Nech ide o čokoľvek. Ak tú bolesť nepremeníte, nespracujete,
tak nakoniec z nás vyjde spôsobmi, ktoré neovládate a neviete, kedy to príde.
A je to nevyriešené a zožiera vás to zvnútra.
Ale neuvedomujete si to. A je to...
Ja si to úplne uvedomujem.
Keď som šiel prvýkrát na terapiu, bál som sa, že...
Kedy si začal chodiť na terapiu?
- Pred štyrmi rokmi. - Štyri roky nie je tak dávno.
Áno, ale štyri roky terapie
pre človeka, ktorý si nikdy nemyslel, že terapiu potrebuje,
je dlhý čas.
Nenachádzal som sa v prostredí, kde by som bol podporovaný o tom hovoriť.
Bolo to akoby potlačené.
Prečo si si uvedomil, že ju potrebuješ?
Pre minulosť. Musel som sa vyliečiť z minulosti.
Mnoho rokov som nad tým vôbec nepremýšľal.
Nedržal som sa toho. Neuvedomoval som si to.
Vždy som chcel byť normálny.
ŠKOLA WETHERBY
Nechcel som byť „princ Harry“, len „Harry“.
Bol to zvláštny život.
Bohužiaľ, keď na svoju mamu myslím,
vždy mi príde na um rovnaká vec, stále dookola.
Pripútaní v aute, cez nás bezpečnostné pásy,
v aute aj môj brat
a mama šoférovala, zatiaľ čo ju naháňalo tri, štyri, päť mopedov
a na nich paparazzi.
A ako nemohla šoférovať, lebo v očiach mala slzy.
Nemala žiadnu ochranu.
Jeden z pocitov, ktorý vždy mám, je bezmocnosť.
Bol som príliš mladý. Bol som muž, ale príliš mladý, aby som pomohol žene.
V tomto prípade, svojej mame.
A to sa dialo každý jeden deň.
- To stačí. Ďakujem. - Ďakujem.
Môžem poprosiť o peknú fotku?
Každý jeden deň, až kým nezomrela.
Sledujeme vývoj situácie v Paríži...
31. AUGUST 1997
...kde sa princezná Diana vážne zranila.
Jej spoločník, Dodi al-Fayed, zjavne zomrel.
V autonehode mali účasť
aj paparazzi, ktorí princeznú sledovali...
Podľa našich správ boli na motorkách
a mohli ku nehode prispieť.
Keď som vo veku 12 rokov prišiel o mamu,
krátko pred 13. narodeninami,
nechcel som žiť.
Ani sa o žiaľ zo smrti matky deliť s celým svetom.
Ja si najviac pamätám
zvuk konských kopýt, ktoré chodili po chodníku.
Po ulici Mall z červených tehál.
V tom momente sme boli obaja v šoku.
Akoby som bol mimo svojho tela
a len som chodil a robil, čo sa odo mňa očakávalo.
Prejavoval som desatinu emócií z emócií, ktoré prejavovali ostatní.
Charles. Charles.
Hovoril som si: „Je to moja mama. Nepoznali ste ju.“
William. William.
Ale ako si rozprával...
Budem sa snažiť neplakať...
Ako si rozprával, napadlo mi,
že my, ktorí sme tvoju mamu obdivovali a milovali z diaľky,
sme jej úmrtie spracovali asi viac ako ty.
Bezpochyby.
Bol som taký nahnevaný na to, čo sa jej stalo,
a na to, že v tom nebola žiadna spravodlivosť.
Nič z toho nevzišlo.
Rovnakí ľudia, ktorí ju naháňali k tomu tunelu,
ju potom fotili, ako na zadnom sedadle umiera.
Bola som taká nehnevaná, že som chcela vtrhnúť do obchodu.
A zobrať všetky tie hrozné noviny a spáliť ich.
HNEV Z FOTKY UMIERAJÚCEJ DIANY
HANBITE SA
Nechcel som na ňu myslieť,
lebo ak by som na ňu myslel,
prinavrátilo by mi to pocit, že ju nemôžem vrátiť späť.
A budem z toho smutný. A načo myslieť na niečo smutné?
Načo myslieť na niekoho,
o koho ste prišli a koho nikdy nevrátite späť?
Tak som sa rozhodol, že o tom nebudem hovoriť.
- Ľudia okolo teba o tom hovorili? - Nikto o tom nehovoril.
Dobre sme to naplánovali.
Po tých neviem koľkých rokoch
som mal len hlavu v piesku, prsty v ušiach a šiel ďalej.
Ak sa ľudia spýtali... Už som to hovoril.
Ak sa ľudia spýtali: „Ako sa máš?“ Odpovedal som: „Fajn.“
Ani šťastne, ani smutne. Len fajn. „Fajn“ bola ľahká odpoveď.
Mentálne som bol veľmi roztrieštený.
Vždy, keď som si dal oblek a kravatu a mal som hrať svoju rolu,
povedal som si, že treba nasadiť masku.
Pohľad do zrkadla a ideme.
Celý som sa spotil, ešte než som vyšiel z domu.
Bol som v móde „útek alebo boj“. Mal som panické ataky a strašnú úzkosť.
A vo veku 28 do asi 32 rokov
bol môj život nočná mora.
Panikáril som vždy, keď som mal nastúpiť do auta
a vždy, keď som videl fotoaparát.
Ako si sa cítil?
Začal som sa potiť.
Mal som pocit, akoby moja telesná teplota
bola o tri stupne vyššia ako ostatných.
Presvedčil som samého seba, že som celý červený
a že všetci vidia, ako sa cítim.
Ale nikto nevedel prečo. Bolo to ponižujúce.
Presvedčíte sa o tom
a myslíte si, že sa na vás všetci pozerajú.
Jedna kvapka potu bola, akoby som mal mokrú celú tvár.
Potil som sa. A v hlave mi bežalo:
„Je to také trápne. Čo si o mne pomyslia?
Nemajú tušenia. A nemôžem im nič povedať.“
Všade, kam som šiel, vždy, keď som niekoho stretol,
akoby to zo mňa vyčerpávalo energiu.
Všímal som si emócie iných.
Keď som konečne natrafil na niekoho, kto sa potil viac ako ja,
zastal som a rozprával sa s ním
a všetko sa upokojilo a mohol som ísť ďalej.
Pil som. Bral som drogy.
Robil a skúšal som všetko, vďaka čomu
som cítil menej.
Postupne som si uvedomil, že hoci nepijem od pondelka do piatka,
vypijem množstvo alkoholu na jeden týždeň
za jeden piatkový alebo sobotný večer.
Nakoniec som nepil, lebo by som si to užíval,
ale preto, lebo som sa snažil niečo skryť.
Keď si to robil, uvedomoval si si vtedy,
že sa snažíš niečo skrývať?
Nie. Vôbec som si to neuvedomoval.
Ale to len môj mozog mi hovoril, že bojujem.
Ale to som ja nevedel. Odkiaľ som to mal vedieť?
Desať rokov v armáde boli najšťastnejšie roky môjho života.
Bezpochyby.
Lebo som nosil rovnakú uniformu ako ostatní.
Musel som prejsť rovnakým výcvikom.
Začal som odspodu ako ostatní.
Nemal som žiadne špeciálne zaobchádzanie preto, kto som.
Je to tam.
Tam som sa cítil najnormálnejšie.
A keď som bol mladší, najlepšie som sa cítil,
keď som bol v Afganistane, preč od médií.
Ale musel som sa neskôr zaoberať minulosťou, lebo v nej bol hnev.
Keď som mal asi 25, začal som si klásť otázky ako:
„Mal by som tu byť?“
A vtedy som si začal hovoriť, že sa predtým už nemôžem ukrývať.
Členovia rodiny mi hovorili: „Hraj svoju rolu a život bude ľahší.“
Ale mám v sebe veľa zo svojej mamy.
Mám pocit, akoby som bol mimo systému,
ale uviazol som v ňom.
Jediný spôsob, ako sa vyslobodiť a ujsť,
je povedať pravdu.
Celý život som šéfkuchárom.
Keď som vyrastal, všetci vedeli, že budem šéfkuchár.
Ahojte. Som Rashad. Založil som Black Food Collective.
Black Food Collective som založil v roku 2017. Prvé podujatie bolo AfroTech.
Môžete sem prísť a pomôcť vyložiť veci z auta?
- Ako to dnes ide? - Dobre.
Nech tu ľudia nestoja.
V gastro priemysle chýbajú podniky vlastnené čiernymi.
Ja som Rashad. Zorganizoval som to tu.
Jedlo dokáže spojiť za jedným stolom mnoho rôznych ľudí.
- Nech sa páči. - Ďakujem vám.
Vždy mi hovorili: „Buď budeš šéfkuchár alebo kazateľ.“
Naším cieľom je vytvoriť a budovať tieto podniky
tým, že im ukážeme, že dokážu zarobiť
v rámci svojej komunity a rodiny
a bude ich to živiť.
Keď som pred ľuďmi a rozprávam,
hovoria mi: „Bože, to, čo si povedal bolo silné.“
A ja na to: „To nie som ja.“
To nie je Rashad.
Veľmi dobre som sa naučil všetko skrývať.
Dokážem vstať, nasadiť si masku,
usmiať sa a a byť pozitívny,
ale vnútri sa cítim úplne zničený.
Malé detaily v mojom detstve ma skutočne poznačili.
Keď som bol veľmi malý, domov nám vtrhla polícia
a otec šiel do väzenia.
Pamätám si, ako som ho šiel navštíviť.
Keď som vyrastal, videl som toho veľa.
Mám priateľov závislých od drog.
Priateľov, ktorí sa rozprávajú sami so sebou.
Mám...
...poznám veľa čiernych mužov,
či už starších alebo mladších, ktorí riešia...
alebo neriešia nič.
Keď sa na nich pozriem...
Keď sa na nich pozriem, vidím seba.
Ľudia vo všeobecnosti majú predsudky...
HOVORÍ DOKTOR PERRY ODBORNÍK NA TRAUMU
...voči ľuďom s duševnými problémami.
Iróniou je, že asi každý človek má v rodine niekoho,
kto trpí depresiou, úzkosťou, závislosťou alebo traumou.
Čo sa týka týchto problémov, má ich asi 80 % obyvateľstva.
Ľudia väčšinou neváhajú
a povedia, že ich dieťa má rakovinu a lieči sa.
Ale hanbia sa povedať: „Moje dieťa má depresiu a lieči sa.“
V spoločnosti máme pred sebou ešte dlhú cestu.
Cítil som sa neistý
a nehovoril som o tom, nebol som úprimný.
„Buď ticho.“ „To nehovor.“ „Upokoj sa.“
„Príliš rozprávaš.“
Keď som sa trápil s depresiou a úzkosťou, stratil som zápal k vareniu.
Je úplne preč.
V roku 2018 som vyhral Chopped.
Rashad Armstead, si víťaz Chopped.
Vychutnaj si toto víťazstvo než si prevezmeš 10-tisíc dolárov.
Ďakujem.
Tú epizódu som si ani nepozrel.
Pamätám si, ako som počas natáčania súťaže trpel.
Za rok sa mi úplne zmenil život.
Rozviedol som sa. Zatvoril dve reštaurácie. Nemal som auto.
Mal som hrozný kredit.
Hovorím z pohľadu čierneho muža.
Snažíš sa robiť samé správne veci,
ktoré ti hovoria, že máš robiť
a čo máš byť a ako sa máš správať
a ako máš žiť.
Pričom nevieš, že je za tým niečo iné.
Požičovňa povedala, že zapadám do popisu
muža, ktorý použil falošnú kreditku.
Na pár minút ma zadržali, lebo som čierny.
Tento tu parkuje ilegálne. Dáva to na Facebook.
Parkoval som dve sekundy.
Natáčam to pre svoju ochranu, ak zavoláte políciu.
Zavoláte políciu,
lebo zaparkoval na dve sekundy? To je choré.
- Stačí jeden. - Hlavne ak...
Niekedy máte chuť to vzdať.
Máte chuť bojovať ešte viac.
Ale je to jedna z vecí, keď musíte...
musíte v tejto tme nájsť nádej.
V černošskej komunite
nás roky učili, že máme ísť do kostola, povedať to Bohu
a všetko bude v poriadku.
Terapia je v černošskej komunite niečo tabu.
Nechodíme na ňu.
Takže som to musel potlačiť.
A teraz trpím depresiou a úzkosťou.
Mávam samovražedné myšlienky.
Je to najťažší pocit na svete.
Akoby som mal na sebe závažia.
Doslova chodím a snažím sa vydržať.
Vyzerám takto.
„Dobre, dobre. Poď, poď.“
Vynárajú sa mi spomienky z detstva.
A ten strach ma paralyzuje.
Ale musím ísť ďalej, lebo ak nie,
tak čo budem robiť?
Cítim sa ako škrečok v tom kolese.
Idem, idem a idem, ale nikam nejdem.
Idem na terapiu. Nevedel som, že budem taký nervózny.
Hlavou mi práve prechádza milión vecí.
Len...
Hlavne keď bolo pre mňa také ťažké vyjsť z postele.
Bol to jeden z tých dní, keď som mal problém
vstať a dať jednu nohu pred druhú.
Lebo všetko mi hovorilo:
„Presuň to. Urob toto. Alebo toto.
Rob toto, ostaň v posteli, zaslúžiš si odpočinok.“
A také podobné veci.
Ale... musel som to prekonať.
Naučil som sa, že keď o veciach hovorím, oživím ich.
O veciach, o ktorých sa snažím nerozprávať,
a snažím sa ich nezdieľať.
Ale na terapii to zdieľať musíte, ak to máte robiť poriadne.
Je to pre mňa nepríjemné.
Áno, bolo to naozaj intenzívne.
Ale bolo to...
Niektoré veci, o ktorých...
Niektoré situácie, o ktorých som hovoril, jej reakcia bola:
„Páni.
To je naozaj vážne.“
Mám z toho mnoho rôznych pocitov.
Bože.
Som v bode, že ak nebudem k sebe úprimný, kde som,
ak neprecítim všetko, čím si prechádzam,
ak si budem klamať alebo to budem skrývať,
tak to bude veľmi nebezpečné.
Tá maska musí zmiznúť.
Budem slobodný, len ak si dám tú masku dole.
Zdravie mozgu je rovnako dôležité
ako zdravie tela.
Vedieť ho trénovať ako sval...
Viem, že mozog nie je sval, ale môcť trénovať ho...
Rovnako ako sa sústreďujeme na fyzické zdravie...
- Áno. - Mali by sme sa sústrediť...
aj na mentálne zdravie.
Nie je to oddelené. Vieme to. Je to vnútorne prepojené.
Ale v spoločnosti, vo svete,
je okolo toho stigma,
a mentálne zdravie je na druhej koľaji, je to neviditeľné zranenie.
A veci, ktoré nevidíme a ktorým nerozumieme,
nás desia.
A je ťažké hovoriť o niečom,
čo mnoho ľudí asi ani necíti.
Presne tak.
Dobre. Dole!
Bradu dole. Bradu dole.
O šesť mesiacov idem na olympiádu.
Som celosvetovo na tretej priečke
a všetci čakajú, že...
že pôjdem do Tokia a získam zlato.
V ringu jej stačí, že dá jeden úder a vyhrá.
Mám pocit, akoby to bolo veľdielo.
...víťazka
Virginia Fuchsová!
Ako malá, som hovorila: „Nemám žiadnu chorobu.
Nie som chorá.“
Ruky hore.
Na strednej som mala anorexiu.
Začalo sa to diétou, ale stupňovalo sa to
a páčili sa mi moje výsledky.
Schudla som až toľko,
že lekári a rodičia sa báli, že to dospeje k tomu,
že sa zabijem alebo zomriem od hladu.
Poslali ma do nemocnice.
Lekári tam zistili,
čo v skutočnosti anorexiu spôsobilo.
Bola to obsedantno-kompulzívna porucha, OCD.
HRDÝ DOMOV AMERICKÉHO BOXU
Keď som v Colorado Springs, túto izbu mám len pre seba
a niekedy je skôr ako väzenie.
VYČISTIŤ BOXOVACIE TOPÁNKY
UMYŤ SI ZUBY
Akoby ma OCD mohla ovládnuť.
Nie je tu nikto iný.
A môžem umývať a upratovať až do piatej ráno.
Potrebujem svoje boxovacie topánky,
ale nemôžem si ich obuť, ak nie sú čisté.
Veľa si ich čistím, lebo v mojej mysli
je podrážka veľmi kontaminovaná.
Nemôžem si obuť špinavé topánky.
Sakra.
Takže...
podrážka sa mi dotkla ruky.
Takže si ju musím umyť.
To je ten začarovaný kruh.
Keď upratujem, zašpiním sa.
A potom sa musím umyť.
Dobre. Potrebujem mydlo.
Malo to trvať desať minút...
Hovorím si, že keď sa to stane,
tak sa všetko zmení.
Mydlo mi musí častokrát padnúť na ruku určitým spôsobom...
inak sa neumyje tak, ako chcem.
Mám pocit, že na umytie potrebujem dve rôzne mydlá.
Neviem prečo, hovorí mi to môj mozog.
Tam som sa dotkla topánky.
Dotkla som sa jej zápästím, tak sa snažím,
aby mi tam šlo mydlo. Tam, kde som sa jej dotkla.
Takže...
OCD je ako pasca.
„Prestaň,“ hovorím si. Ale nemôžem.
Som uväznená v kolobehu umývania.
A aj keď chcem odísť a prestať...
Už to takmer mám.
...moja hlava mi hovorí: „Nie, ešte raz. Nie, ešte raz.“
Ak si ruky neumyjem poriadne,
mám v tele veľmi nepríjemný pocit,
zahmlí sa mi myseľ a napnú svaly.
A nemôžem poriadne premýšľať.
A neprestane to.
Väčšinu života som to ukrývala.
A bola som z toho viac neistá.
Nemala som sa rada.
Dlho som to skrývala, bála som sa,
že si ľudia pomyslia, že som divná.
Keď som sa s tým zverila, viac som to chápala.
Spýtajú sa: „Prečo to robíš?“
A ja rozmýšľam, že prečo to vlastne robím.
Musím rozmýšľať, prečo to robím, a keď to pochopím, poviem si:
„Dobre.“
- Iste. - Vidíš?
Vidíš, čo robíš? Vidíš to?
Nemám rada, keď sa bandáže dotýkajú zeme.
Ostatným členom tímu to je jedno.
Dajú si ich, ak keď boli na zemi.
Ale ja nie. Nie, nie.
Alebo keď mi tréner Derwin dáva dole bandáže, nedá ich na zem.
Konečne sa to naučil. Dá si ich na rameno.
Učil sa to dlhšie, ale už to vie.
Zem je láva. Kontaminovaná láva.
To hovorievam.
Moje OCD je iné, iní majú strach z kontaminácie,
a boja sa, že ochorejú a zomrú.
Ale toho sa ja nebojím.
Nebojím sa, že sa mi do úst dostane jej krv,
a ochoriem a zomriem.
Toho sa nebojím.
Môj strach je skôr
špinavý nechutný pocit, pre ktorý sa cítim špinavo a nechutne.
OCD sú opakujúce sa myšlienky, ktoré spôsobujú tieseň, úzkosť a strach.
HOVORÍ DOKTORKA SMITHOVÁ PSYCHOLOGIČKA
A opakujúce sa správanie, ktoré má tú tieseň znížiť.
Existujú mnohé druhy OCD.
Ľudia poznajú OCD spojené s poriadkom a symetriou
alebo potrebou urobiť niečo správne.
Pri obave z kontaminácie ide o zhnusenie.
Pocit zhnusenia je veľmi nepríjemný.
Je neznesiteľný, trvá veľmi dlho
a rituály majú človeka toho nepríjemného pocitu zbaviť.
Vždy som dokázala,
aby moja OCD neovplyvnila box.
Ale tento február bol iný.
Tri dni som spala maximálne dve hodiny.
Bola som v telocvični, niečoho som sa dotkla
a išla som sa umyť, ale...
Umývala som si ten kúsok,
ktorý sa zeme dotkol na dve sekundy.
A ja som ho umývala asi pol hodinu
a potom som šla prať,
ale bielizeň sa neoprala dobre,
tak som ju oprala znova.
A takto to eskalovalo.
Celý proces sprchovania sa zhoršoval.
Trvalo mi to hodinu.
Predtým som použila jednu špongiu,
a teraz som ich použila desať.
Päť mydiel za jednu sprchu.
Minula som celé veľké balenie sprchového gélu.
Minula som ich v sprche dva.
Ani som nejedla, lebo som nemala čas ísť sa najesť,
lebo som sa musela pred tréningom osprchovať.
Hľadala som ten pocit tak silno, že v tom procese
sa mi stiahli svaly a...
sťažka som dýchala a bolo to ako cvičenie.
Akoby som cvičila 24/7, bez prestávky, a spala len hodinu.
Keď tri dni nespíte,
máte vidiny, neviete rozmýšľať.
A tú tretiu noc som sa zasekla.
Stále som to robila, ale nič sa nezmenilo.
Pocit z umývania sa nezmenil,
až som bola sama zo seba frustrovaná.
Kričala som na seba: „Prestaň už!“
Plakala. Pýtala som sa, prečo nemôžem prestať.
Chodila som sem a tam.
Bolo to chaotické.
Nevedela som, čo robiť. Bola som v pasci.
Nebudem môcť boxovať. Nebudem sa môcť socializovať.
Nebudem môcť žiť.
Lebo keď som sa snažila žiť,
uviazla som v pasci a nevedela som vyjsť.
Bola som vyčerpaná a hystericky som revala.
Len som spadla na zem.
A vtedy som si povedala: „Vážne potrebujem pomoc.
A čím skôr, kým nebude neskoro.“
Aké iné slová si počula
v súvislosti so stigmou okolo duševného zdravia?
- Šialený. - Šialený.
- Šiblo mu. - Šiblo mu.
- Nevie sa vzchopiť. - Si na hlavu.
Áno. Nervové zrútenie.
- Áno. - Tá stigma...
To, že vás označia za iného,
je, čo sa týka duševného zdravia, je to najhoršie.
Pozri koľko rokov
sa to ľudia snažili ukryť pred rodinami
a nechceli, aby to niekto vedel.
Ak o tom nechcú hovoriť rodičia a priatelia o tom nevedia,
určite vám nenapadne povedať si: „Počkať, asi za to môže moja výchova.“
Áno. Každý, kto mal nejaké tajomstvo,
žil v hanbe a nechal
sa umlčať a vytvoriť okolo seba stigmu
a tú hanbu prekonal.
Keď sa o svoj príbeh delíš, zistíš,
že ľudia nevidia len teba inak,
ale vidia inak aj seba
a nakoniec pomôžeš mnohým iným.
Milujem tie „ahá momenty“
a môcť sa deliť o príbehy,
vďaka ktorým sa ľudia vidia v iných ľuďoch.
A vždy, keď vidím niekoho ako Lady Gaga,
ako sa otvorí a hovorí o tom,
viem, že to je skvelé, lebo vďaka tomu si ľudia povedia:
„Aj ty? Aj ty, so všetkým, čo máš a čomu si vystavená?“
To je cieľ, aby ľudia o tom hovorili.
Privítajte jedinečnú Lady Gaga!
Keď sme robili s Oprah ten rozhovor...
Duševné zdravie je v kríze.
Takže lieky ti pomohli.
Lieky mi nesmierne pomohli.
A potom prišla za mnou do zákulisia.
Bola si taká zraniteľná, taká pravdivá a taká ozajstná...
Obe sme plakali a objímali sa.
Mala som pocit, že som s niekým, s kým som v bezpečí.
V hlave som si prešla šialeným obdobím,
a stále na tom pracujem.
A...
A snažím sa vďaka tejto skúsenosti niečo odovzdať,
namiesto toho,
aby som to v sebe držala a tvárila sa.
Nevie prečítať
Nevie prečítať moju kamennú tvár
Ona ma pozná ako nikto
Moje duševné zdravie
som považovala za problém, keď som bola mladá.
Keď som bola mladá, rezala som sa.
Mala som skúsenosť so zneužívaním...
a je pre mňa ťažké pomenovať to tak,
aby bolo pre mladých ľudí bezpečné počuť,
ale aj pre starších ľudí, prečo sa ľudia režú.
Myslím si, že v mojom prípade to nutkanie
pochádzalo z toho, že som chcela ukázať svoje vnútorné rany.
Počúvaj
20. JANUÁR 2006
Mám divnú ambíciu
Mala som 19 rokov
a pracovala som v hudobnom priemysle
a producent mi povedal:
„Vyzleč sa.“
Povedala som nie.
A odišla.
A...
Povedal mi, že zničí všetku moju hudbu.
A neprestal...
Neprestal to žiadať a zrazu som zamrzla a...
Nepa... nepamätám si.
Nepoviem jeho meno.
Chápem hnutie Me Too.
Chápem, že niektorí ľudia to dokázali povedať,
ale ja nie.
Už nikdy v živote nechcem tú osobu vidieť.
LADY GAGA MALA PO ZNEUŽITÍ POST-TRAUMATICKÝ SYNDRÓM
Ten systém je násilný a nebezpečný.
„ROKY SOM BOLA TRAUMATIZOVANÁ...“
O pár rokov som šla do nemocnice a prišiel tam psychiater.
Povedala som: „Chcem skutočného doktora.
Prečo tu je psychiater? Necítim si telo.“
Najskôr som cítila bolesť v celom tele.
Potom som bola paralyzovaná.
A potom mi bolo zle celé týždne a týždne a týždne potom.
A uvedomila som si, že to bola rovnaká bolesť, akú som cítila,
keď ma človek, ktorý ma znásilnil, vyložil tehotnú na rohu ulice.
Pri dome rodičov.
Lebo som vracala.
A bola chorá.
Lebo ma zneužíval.
Mesiace som bola zamknutá v štúdiu.
LADY GAGA OPISUJE POST-TRAUMATICKÚ PORUCHU:
„CELÉ TELO SOM MALA V KŔČI.“
Chcela by som...
...povedať všetkým, čo to pozerajú, že si utriem oči.
A idem ďalej. Vidíte?
Ja...
Otvoríte si oči. Naučili ma to.
Krúžite ramenami dozadu. Otvoríte oči.
Pomôže vám to.
Viem, kde som. Som v pivnici svojej kancelárie.
A...
Môžete sa z takých vecí dostať.
Ale keď...
keď vás to silno zasiahne...
môže... môže vás to zmeniť.
Zažila som úplné psychické zrútenie.
A niekoľko rokov
som nebola to isté dievča.
LADY GAGA PRE BOLESTI ZRUŠILA ZVYŠOK TURNÉ
Keď cítim tú bolesť...
TURNÉ ZRUŠENÉ PRE BOLESTI
...cítim sa, ako keď ma znásilnil.
Robili mi magnetické rezonancie a skeny.
A nič nenašli.
Ale...
vaše telo si to pamätá.
Nič som necítila.
Trpela som disociáciou.
Akoby sa vám odpojil mozog.
A neviete, prečo ostatní nepanikária,
ale vy máte obrovskú paranoju.
Je to veľmi skutočné,
keď cítite, že je pri vás čierny mrak,
ktorý vás všade prenasleduje
a hovorí vám, že si zbytočná a mala by si zomrieť.
Kričala som a hádzala sa o stenu.
Viete, prečo nie je dobré sa rezať?
Prečo nie je dobré hádzať sa o stenu?
Prečo nie je dobré si ubližovať?
Lebo sa potom cítite horšie.
Myslíte si, že sa budete cítiť lepšie,
lebo iným ukážete, že vás niečo trápi.
Ale nepomáha to.
Vždy ľuďom radím: „Povedzte to ľuďom. Neukazujte im to.“
Dôvod, prečo som si ubližovala, bol,
že liečenie môjho duševného zdravia
bolo pomalé.
Pomalé a postupné.
A...
aj keď mám šesť skvelých mesiacov...
stačí jeden podnet a...
cítim sa zle.
A keď hovorím „cítim sa zle“, myslím tým,
že sa chcem rezať, premýšľam, že zomriem, pýtam sa, či to urobím.
Naučila som sa,
ako sa z toho dostať.
Začalo sa to postupne meniť. Trvalo mi to dva a pol roka.
Čo si vtedy robila?
Vyhrala som Oscara.
- Skvelé. - Nikto nemal tušenia.
Lady Gaga, Mark Ronson…
Anthony Rossomando a Andrew Wyatt.
Ďakujem vám.
Ďakujem akadémii za túto úžasnú poctu.
Všetkým, ktorí sú teraz doma a trpia,
by som chcela povedať, že je dôležité
obklopiť sa aspoň jednou osobou, ktorá vás uznáva.
A uznaním myslím, že je to niekto, kto vám verí,
komu na vás záleží a povie vám, že na vašej bolesti záleží
a že je skutočná.
Potom by som povedala,
že existujú spôsoby, ako sa ovládať.
- Ahoj. - Ahoj.
Ako sa máš?
- Dobre a ty? - Ako sa cítiš?
Ak sa sústredím
a poviem si: „Dobre, zobudím sa,
dám si terapiu, alebo sa uzemním či vyjadrím vďačnosť.
Budem sa hýbať a budem jesť
a budem robiť veci, ktoré mi prospievajú.“
A budem hrať na klavíri. A zaspievam si.
Umyjem si zuby. A musím sa osprchovať.
A to všetko vedome.
Ak tieto zručnosti urobím za sebou,
ak pôjdem ďalej a budem si hovoriť: „Stefani, buď statočná.“
Ešte viac statočná. Je statočné dýchať.
Je statočné pokračovať.
A ani neviem ako, stojím v záhrade a hovorím si:
„Dobre. Dobre, som späť.“
Verím...
že treba počas dňa jesť.
Je to veľmi dôležité pre mozog.
Takže toto považujem za...
zručnosť.
Výživa.
Hovorím o výžive a lejem si na brokolicu pikantnú omáčku.
Je to stále výživné, ak vaša brokolica vyzerá...
takto?
Na všetko si dávam pikantnú omáčku.
Nie je to normálne.
Je zaujímavé, po akej tenkej hranici kráčam.
Akoby pocit, že sa chcem rezať
a pocit, že to nechcem, boli pri sebe veľmi blízko.
Myslia si, že to je rovná čiara
a že to je, viete,
ako keď dostanete vírus, ochoriete a vyliečite sa.
Ale nie je to tak.
Nie je to tak
a mám pocit, že to ľudí uväzňuje.
Uväzňuje ich to, lebo sú frustrovaní.
Aj ja som bola. Frustrujete sa.
„Prečo mi nie je lepšie? Čo je so mnou?“
A viete čo? Nič s vami nie je.
Ale niečo vám v hlave nefunguje správne.
A musíte tomu venovať pozornosť
a nie je to ľahké.
Tento rok bol zaujímavý.
Rozviedol som sa. Prišiel som o svoj podnik.
Prišiel koronavírus.
Predtým som spal u tety na gauči
a musel som žiť na ulici a bol som na mizine a nemal prachy,
ale dopracoval som sa späť.
Už mám kde bývať a dokážem sa o seba postarať.
Som za to naozaj vďačný.
Musel som sa vrátiť do Oaklandu a do práce.
Varíme pre asi 750 ľudí týždenne.
S terapiou to bolo náročné, lebo som si ju nemohol dovoliť.
Tak som musel nájsť iné spôsoby, ako sa liečiť.
A pomoc pre Black Food Collective, pomoc týmto podnikom
bola dôležitá súčasť tohto ozdravovacieho procesu.
A vybaľovanie tých škatúľ
bolo veľmi emotívne.
Musel som otvoriť mnoho vecí, s ktorými som sa nechcel zaoberať.
Šiel som domov počas prvej karantény.
Nevedel som, ako s rodinou komunikovať a povedať im,
aká presne zlá je moja depresia a úzkosť.
Niekedy nenachádzam slová ako to povedať.
Chcem to opísať, ale neviem prísť na správne slová,
aby pochopili, čo hovorím.
Ale nakoniec sa nasilu dostali do mojej bubliny.
A som rád, že to urobili, lebo niekedy
som zatvorený vo svojom vlastnom svete a nevidím, čo je mimo neho.
Chceš rozpáliť olej?
- Škoda, že nemáme masť. - Viem to robiť.
- Tak sa to robí. - Nie.
Nikdy si to neskúsila? Vidíš?
- Flákaš to. - To neviem.
Áno?
- Čo? - Nauč ma,
ako opekať bez toho, aby som sa zadymila.
Keď som vyrastal, mama a otec boli moji záchrancovia.
Mama je jediná zo sestier, ktorá je stále vydatá.
Zažila veci, ktoré by iných zlomili.
Pozri na to. Áno.
Rashad bol citlivý a priateľský.
Vždy viedol iných.
Aj keď bol malé dieťa,
vždy bol líder.
Niekedy je trochu tichší...
...nehovorí veľa.
Keď bol malý chlapec a keď dospieval, videla som to na ňom.
Ale naplno sa to prejavilo, keď sa oženil.
Vtedy som si všimla, že sa to prejavilo.
A bolo to naozaj zlé. Bolo to temné obdobie.
Skutočne temné obdobie.
Aj keď sa snažil pretvarovať. Svojho syna poznám.
Trpel. Naozaj veľmi trpel.
Akoby sa môj život zbláznil.
A bolo šialené, kam ma to doviedlo.
Akoby som uviazol.
Úzkosť bola desaťkrát väčšia.
Každý deň, ale nemohol som...
Nemohol som sedieť a mať panický atak.
Musel som pokračovať počas ataku.
Musel som pokračovať počas depresie.
A niekedy nemáte slová,
alebo nenachádzate správne slová, ako to odkomunikovať.
Áno.
Počas tých nesmierne zlých chvíľ
som sa cítil ako vo väzení.
A nemohol som z neho vyjsť.
- Áno. - Viem.
- Áno. - Cítila som to.
- Cítili sme to. Vedeli sme o tom. - Cítil som to.
A videl som, že to bolo čoraz ťažšie.
Keď to začal zažívať, nestála som pri ňom.
Rozprávala som sa s ním...
ale nechcela som sa s ním rozprávať priveľa,
lebo som mu chcela dať priestor,
a potrebuješ, vieš,
si muž, musíš urobiť, čo musíš.
Tak sme ho podporili.
Nechcem, aby ste sa cítili...
že to, čo ste robili...
bolo zlé, alebo aby ste sa obviňovali, lebo...
Nebolo to tak. Nebolo.
Šlo o všetko ostatné, o ostatných.
To všetko prichádzalo a všetko komplikovalo.
Ocitnutie sa v istých situáciách,
a to, že som si to v minulosti neuvedomoval...
Neuvedomoval som si, že veľa tých vecí
malo na vás veľký vplyv.
- Veľmi veľký. - To áno.
Ale teraz sme tu pre teba.
Vieš, že ťa ľúbim.
Nech zažívaš čokoľvek, som tu pri tebe.
Rodina je pre väčšinu ľudí dôležitá súčasť uzdravenia.
Milujúca rodina, ktorá sa vie učiť...
HOVORÍ KEN DUCKWORTH ORGANIZÁCIA DUŠEVNÉHO ZDRAVIA
...a riešiť problémy je nenahraditeľná pomoc.
Ak však máte rodinu, ktorá sa chce vzdelávať
a nechce vás zosmiešňovať za vašu zraniteľnosť,
ale pracuje spolu s vami,
vtedy môžu byť výsledky neuveriteľné.
„Čo ti je?“ To nie je správna otázka.
Ide o to, čo sa stalo, čo spôsobilo,
že tá osoba má také pretrvávajúce alebo stále správanie.
Túto vetu, alebo akokoľvek to nazveš...
- Áno. - ...mám vyrytú v hlave.
- „Čo sa ti stalo?“ - Keď sa niečo stane...
Aj keď sa ku mne dostáva len nenávisť a kritika,
spomeniem si na to, lebo...
- „Čo sa ti stalo?“ - Čo sa ti stalo?
Čo sa im stalo?
Lebo „Čo sa ti stalo“ nie je obviňujúce.
Znamená to: „Povedz, čo sa stalo.“ Namiesto: „Čo ti je?“
Podľa mňa to platí pre každého.
Jediná vec, ktorá ma vždy rozplače,
aj po šiestich dekádach života, je spomienka,
ako som sa presťahovala do Milwaukee z Attala County, Mississippi
a prvýkrát som nebola so starou mamou.
A zrazu ma posadili do auta, poslali do Milwaukee
a povedali mi, že starú mamu už neuvidím.
A mala som odvtedy žiť s mamou.
Vlastne som ju ani nepoznala.
Mama bola súčasťou veľkej migrácie na sever
a deti nechala na starosť starej mame.
Mama bývala u ženy zo strednej triedy,
so svetlohnedou pokožkou, ktorá vyzerala ako beloška.
Keď som vkročila do domu, okamžite som vedela,
že ma nemá rada pre farbu mojej pokožky.
A v prvú noc
mi tam nedovolila vojsť.
Mala malú verandu, ktorá smerovala na ulicu.
A musela som tam spať na gauči.
A moja mama...
ktorá mala ďalšie dieťa...
Stretla som vtedy nevlastnú sestru...
Mama sa ma nezastala.
Nepovedala: „Nie, moje dieťa sem musí vojsť.“
A v tom momente,
keď mama povedala: „Dobre, budeš spať tu vonku,“
som vedela, že som sama.
V dnešnej The Oprah Winfrey Show
spojíme ľudí s ich obľúbenými učiteľmi,
niektorí sa nevideli 20, či dokonca 30 rokov.
Ale najskôr vám poviem o svojej obľúbenej učiteľke.
Chcete, aby som sa rozplakala? Mňa zachránili učitelia.
Mary Duncanová?
Pani Duncanová!
Ak by som mala triedu žiakov ako Oprah,
vznášala by som sa od šťastia.
Mnoho rokov môjho života
to bolo jediné miesto, kde som sa cítila milovaná.
A presne preto som mnoho rokov chcela byť učiteľkou.
Aby som deťom mohla dať to, čo dali učitelia mne.
Pani Duncanovú mám rada, lebo zo mňa dostala to najlepšie.
Ten rok som akoby vedela, že môžem niekým byť.
Cítila som sa vďaka nej dôležito
a všetky deti potrebujú mať pocit sebaúcty.
A vďaka vám som si vždy myslela, že môžem vo svete uspieť.
Lebo spojenie s niekým, komu na vás záleží,
má obrovský vplyv.
Pre mňa to boli učitelia.
Preto viem, že škola je veľmi dôležitá.
Vzdelanie vás nezachráni, ale môže vás oslobodiť.
A pre mňa to bola obrovská pomoc
na vytvorenie, ehm...
hodnoty a sebaúcty, ktorú som doma necítila.
Vôbec.
20. AUGUST 2006
Zavolala som vás sem, aby som vám povedala,
že budete prvou triedou
akadémie líderstva...
AKADÉMIA LÍDERSTVA PRE DIEVČATÁ V JUŽNEJ AFRIKE
V roku 2007 som otvorila Akadémiu líderstva v Južnej Afrike
pre dievčatá, ktoré mali vôľu, ale nemali prostriedky.
Žiakov prvých dvoch ročníkov školy som vybrala ja osobne.
Šla som do dedín a štvrtí,
a vyberala dievčatá, ktoré v sebe mali zápal
a chceli v živote dokázať niečo viac.
Dámy a páni,
dcéry Akadémie líderstva Oprah Winfreyovej pre dievčatá.
Ale prvý týždeň školy
som si všimla u niektorých dievčat zvláštne správanie.
A hovorila som si: „Čo s nimi je?
Nemôžu sa sústrediť, nedávajú pozor.“
Tak som zavolala doktorovi Bruceovi Perrymu,
ktorý mi povedal: „Tvoje deti majú traumu.
Sú navyknuté na chaos a ich mozog nedokáže zvládnuť
byť v pokojnom priestore, kde sa o nich starajú a podporujú ich.“
Vtedy som depresii nerozumela.
Neboli sme pripravení pracovať s traumou, duševnými chorobami,
depresiou či úzkosťou.
Každý rok sa tam vraciam a učím kurz Úvod do života.
Používala som knihu Odpútaná duša od Michaela Singera.
Hovorí o tŕňoch, ktoré si všetci nosíme.
O veciach, ktoré sa vám v živote stali, ale ukryli ste ich, potlačili,
nevenovali ste sa im,
a spôsobujú, že sa dostávate do situácií a nechápete ako.
Ten tŕň sa otupil.
Takže čo je tým tŕňom, ktorý musíte zo seba vytrhnúť?
Prvé dievča povedalo: „Môj tŕň je hnev.
Mám v sebe veľa hnevu.“
Bola to trieda so 72 dievčatami.
„Mám v sebe veľa hnevu.“
Povedala: „Lebo keď som mala štyri roky...
snažila som sa starej mame povedať, že ma obťažuje strýko.
A ona na to: ‚O čom to hovoríš? Je to svoj strýko.‘
Ignorovala ma. A keď som mala sedem, ten strýko ma znásilnil.“
A ešte povedala:
„Vždy, keď prídem domov...
Musím s tým strýkom byť.
A stará mama o tom vie.
A nemôžem s tým nič urobiť.
A veľmi sa preto hnevám.“
Nastalo ticho, lebo nikto neveril, že to povedala nahlas.
Povedala som jej: „Nie si jediné dievča s takým príbehom.
Stavím sa, že nie si jediné dievča s takým príbehom.
A chcela by som, aby sa každé dievča s rovnakým príbehom...
postavilo.
Chcem, aby ste sa pre ňu postavili.
Keď sa postavíte pre ňu, postavíte sa za seba,
jej stará mama sa za ňu nepostavila.
Kto sa za ňu postaví?
Ale chcem, aby ste sa postavili, len ak viete, o čom hovorí
a máte podobný príbeh.“
A v tej triede so 72 dievčatami sa ich postavilo 24.
Mali deväť, desať, jedenásť až dvanásť rokov.
Mňa znásilnil môj 19-ročný bratranec.
Nevedela som, čo to je znásilnenie.
To slovo som určite nepoznala.
Netušila som, čo je sex. Ne... nevedela...
Nevedela som, odkiaľ sa berú deti.
Ani som nevedela, čo sa mi deje.
Tajila som to.
A...
Je to niečo, čo som jednoducho prijala.
Že dievča nie je v bezpečí...
vo svete plnom mužov.
Z traumy počas dospievania nevyjdete bez ujmy.
Môžete ísť ďalej a nájsť si svoju cestu,
ale zároveň tam bude aj bolesť.
HOVORÍ DOKTOR PERRY ODBORNÍK NA TRAUMU
...a budú tam jazvy a výzvy.
A je to dôležitá vec,
ktorú ľudia musia pochopiť.
Každý si so sebou niečo nesie.
Každý má bremeno. Len nevieme, čo to je.
A preto je pri duševnom zdraví dôležité
poznať príbeh človeka.
Povedať svoj príbeh,
môcť nahlas vysloviť: „Toto sa mi stalo,“
je kľúčové.
Nehovorím svoj príbeh kvôli sebe.
Lebo úprimne, je ťažké o tom hovoriť.
Veľmi sa za to hanbím.
Ako vysvetlím ľuďom, že som privilegovaná, mám peniaze,
mám moc a cítim sa hrozne?
Ako to mám urobiť?
Nie som tu a nehovorím vám svoj príbeh,
aby ma ľudia ľutovali. Nie, ďakujem.
Ale chcem sa otvoriť iným.
Hovorím, že som si tým prešla a ľudia potrebujú pomoc.
Je to súčasť môjho liečenia, môcť o tom rozprávať.
Už sa nebojím.
Lebo už sa nebojím povedať, že áno, mám depresiu.
Áno, mám úzkosť.
A mám chvíle, keď nemám chuť robiť nič.
A mám chvíle, keď sa hnevám a som smutný
a som plný emócií, to všetko zažívam.
To všetko som ja a to všetko cítim.
Ale viete čo? Som rád, že som to cítil.
Ľudia, ktorí priznajú, že majú duševné problémy,
sú ako superhrdinovia.
Ak ste si niečím prešli,
neznamená to, že vaše deti alebo niekto iný,
si musí prejsť tým istým, čo vy.
Je mojou zodpovednosťou a úlohou ten kruh prerušiť.
Preklad titulkov: Zuzana Šplhová