Vi er på et tidlig stadium
av å prøve å forstå dette vi kaller psykisk helse.
Samme hvilken rase, kultur eller klasse du tilhører,
er psykisk helse et universelt helseproblem.
Jeg sliter med OCD.
Jeg kan stå opp og kle på meg, men inni meg føler jeg meg helt ødelagt.
Alle tror at du blir syk, og så blir du frisk.
Sånn er det bare ikke.
Jeg tror ingen er mer enn ett familiemedlem unna
en som lider av depresjon, angst, traumer.
DEPRESJONEN HAR TATT OVER…
Den gode nyheten er at det aldri er for sent å leges.
Folk som er ødelagte, kan komme hit og være ødelagte.
Vi har en enorm mulighet. Vi trenger bare å være på riktig sted.
Alle har noe de er nedtynget av.
Alle har en historie.
Mange folk rundt om i verden
opplever en slags psykisk, psykologisk eller følelsesmessig smerte…
Jepp.
…uten at de innrømmer det,
spesielt fordi dette året virkelig har vist oss,
med et stort speil foran menneskeheten...
-Ja. -…hvem vi er.
Så de problemene man hadde før covid-19,
ble forsterket.
Så jeg tror at isolasjon og ensomhet har blitt et stort problem for mange.
Jeg tror det utvilsomt har satt et speil foran sorgen,
siden man ikke bare sørger når man mister noen.
Man sørger når man mister noe som betyr noe.
Så barn sørget da de ikke kunne ha skoleavslutningen de gledet seg til.
-Være med venner. -Være med venner.
Og ikke kunne leve livet slik man kjenner det.
Så dette året har formet hvem vi er som en kultur,
på måter som mange folk fortsatt ikke har bearbeidet.
Noen folk sa at dette var en utjevner.
-Jeg er helt uenig. -Det er ikke en utjevner.
For de som led, lider enda mer nå.
-Det stemmer. -Det ene vi globalt kan være enige om,
er at alle har opplevd en ulik versjon av den samme tingen.
Riktig. Så denne tanken om hva covid-19 har gjort med folk,
vil dukke opp på måter vi ikke engang har sett for oss,
hvis du allerede bare prøvde å holde ut og takle livet før dette engang skjedde.
Etter dette året kan man garantert si at 99,9 % av oss, om ikke 100 %,
-offisielt har opplevd… -En form for traume.
-…en form for traume. -Ja.
Eller en form for sorg eller tap.
-Ja. -Jeg hørte noen si:
"Smerte som ikke blir omformet, blir overført."
Det er projisering. Ikke sant?
Folk som er… Folk som av forståelige grunner har blitt skadet
på grunn av oppveksten, miljøet, det som har skjedd, det de har sett…
Hvis du ikke omformer det, hvis du ikke bearbeider det,
så ender det opp med å komme ut på mange forskjellige måter
som du ikke kan styre, og du vet ikke når. Det er uløst, og det tærer på oss.
Men du innser det ikke. Og hør her, dette er…
Jeg er en av de første som anerkjenner det.
Da jeg begynte å gå i terapi, hadde jeg en frykt for å miste…
Når begynte du?
-For fire år siden. -Fire år siden er ganske nylig.
Ja, men fire år med terapi for en som trodde han aldri ville trenge det,
er… Det er lenge.
Jeg var ikke i et miljø hvor jeg ble oppmuntret til å snakke om det.
Jeg skulle undertrykke det.
Så hva fikk deg til å tenke at du trengte det?
Fortiden. Jeg trengte å forsone meg med fortiden.
I mange år tenkte jeg ikke på det.
Jeg holdt ikke på det. Jeg var ikke klar over det.
Jeg ønsket alltid å være normal.
SKOLE
I stedet for "prins Harry" ville jeg bare være "Harry".
Det var et forvirrende liv.
Når jeg tenker på moren min, husker jeg uheldigvis alltid det samme.
Jeg satt i bilen med bilbelte, og broren min satt også i bilen.
Moren min kjørte, og vi ble jaget av tre-fem mopeder
med paparazzoer.
Hun greide nesten ikke å kjøre på grunn av tårene.
Det var ingen beskyttelse.
Jeg husker alltid at jeg følte meg så hjelpeløs.
Jeg var for ung. Jeg var en kar, men for ung til å hjelpe en kvinne.
Moren min, i dette tilfellet. Og det skjedde hver eneste dag.
-Det holder. Takk. -Ok.
Kan vi få et fint bilde?
Hver dag, til den dagen hun døde.
Vi følger det som skjer i Paris,
hvor prinsesse Diana har blitt alvorlig skadet i en bilulykke.
Dodi al-Fayed har visstnok dødd.
Det kan ha vært noen paparazzoer involvert i kollisjonen.
Ifølge noen rapporter kjørte de motorsykkel,
og de kan ha fått dem til å krasje.
Jeg mistet moren min da jeg var 12 år, rett før jeg fylte 13,
og jeg ville ikke ha det livet.
Jeg delte sorgen over at moren min døde med verden.
Det jeg husker best,
var lyden av hestehovene på brosteinene. På de røde brosteinene på The Mall.
På det tidspunktet var vi begge i sjokk.
Det var som en ut av kroppen-opplevelse,
og jeg bare gjorde det som var forventet av meg.
Jeg viste en tidel av de følelsene alle andre viste.
Charles. Charles.
Jeg sa: "Dette er min mor. Du har aldri møtt henne."
William. William.
Og mens du snakket…
Jeg skal prøve å ikke få tårer i øynene,
men jeg tenkte at vi som beundret og elsket moren din på avstand,
sannsynligvis tok til oss dødsfallet hennes mer enn du gjorde.
Utvilsomt.
Jeg var så sint over det som skjedde med henne,
og over at det ikke var noen form for rettferdighet.
Det fikk ingen følger.
De samme folkene som jaget henne inn i tunnelen,
tok bilder av at hun satt døende i baksetet av bilen.
I et rasende øyeblikk ville jeg bare plyndre alle matbutikkene.
Stjele alle de fæle tidsskriftene og lage et stort bål.
RASERI OVER BILDE AV DØENDE DIANA
SKAM DERE
Jeg vil ikke tenke på henne, for hvis jeg tenker på henne,
så vil det minne meg på at jeg ikke kan få henne tilbake.
Det vil bare gjøre meg trist. Hvorfor tenke på noe trist?
Hvorfor tenke på noen du har mistet, og som du aldri vil få tilbake igjen?
Og jeg bestemte meg bare for ikke å snakke om det.
-Snakket noen om det foran deg? -Ingen snakket om det.
Du har planlagt dette nøye, ser jeg.
Det var et visst antall år hvor jeg liksom
stakk hodet i sanden og fingrene i ørene, og bare fortsatte.
Hvis folk sa… Jeg har sagt dette før.
Hvis folk sa: "Hvordan går det?" så sa jeg: "Greit."
Aldri glad eller trist. Bare greit. "Greit" var det enkle svaret.
Men i hodet mitt var alt kaos.
Hver gang jeg tok på meg dress og slips og måtte gå inn i rollen,
så sa jeg liksom: "Greit. Pokerfjes." Så meg i speilet. "Greit. Kom igjen."
Svetten rant før jeg forlot huset. Pulsen min var…
Det var en "kjemp eller flykt"-respons. Panikkanfall, alvorlig angst.
Så den tiden fra jeg var 28 til sikkert 32 år
var et mareritt i livet mitt.
Jeg fikk hetta hver gang jeg satte meg i bilen,
og hver gang jeg så et kamera.
-Hvordan føltes det? -Jeg begynte bare å svette.
Jeg følte at kroppstemperaturen min var to-tre grader høyere enn alle andres.
Jeg var overbevist om at ansiktet mitt var knallrødt,
og at alle derfor kunne se hva jeg følte,
men at ingen visste hvorfor. Så det var pinlig.
Man får det for seg at det er sånn, og så tenker man: "Alle ser på meg."
En svettedråpe får det til å føles som om svetten renner i hele ansiktet.
Bare svetter. Og inni meg tenker jeg: "Dette er så pinlig. Hva tenker de om meg?
De har ingen anelse. Jeg kan ikke fortelle dem det."
Hvor enn jeg drar, hver gang jeg møter noen,
er det som om energien min tømmes. Jeg plukker opp andres følelser.
Til slutt møter jeg noen som svetter mer enn meg,
og da greier jeg å snakke med dem. Da blir jeg rolig og kan gå videre igjen.
Jeg var villig til å drikke og bruke narkotika.
Jeg var villig til å gjøre de tingene som ville døyve det jeg følte.
Men jeg ble sakte klar over at selv om jeg ikke drakk fra mandag til fredag,
så drakk jeg nok for en hel uke på én dag, på fredag eller lørdag kveld.
Og jeg drakk ikke fordi jeg likte det, men fordi jeg prøvde å skjule noe.
Visste du på den tiden at du prøvde å skjule noe?
Nei. Jeg var helt uvitende om det.
Det var hjernen min som fortalte meg at jeg var i en kamp.
Men jeg visste ikke det. Hvorfor skulle jeg det?
De ti årene i hæren var den lykkeligste tiden i livet mitt.
Utvilsomt.
For jeg fikk ha på meg den samme uniformen som alle andre.
Jeg måtte gjennom den samme opplæringen. Jeg begynte nederst, som alle andre.
Jeg fikk ikke spesialbehandling på grunn av hvem jeg var.
Der har vi det.
Det var der jeg følte meg mest normal,
og i mine yngre dager følte jeg meg faktisk mest komfortabel
i Afghanistan, borte fra mediene.
Men jeg måtte bearbeide fortiden, siden jeg fortsatt bar på sinne.
I slutten av 20-årene begynte jeg å stille spørsmålet:
"Burde jeg egentlig være her?"
Det var da jeg begynte å tenke: "Du kan ikke gjemme deg fra dette."
Familiemedlemmer har sagt: "Bare spill spillet, så blir livet ditt lettere."
Men jeg har veldig mye av moren min i meg.
Jeg føler at jeg er utenfor systemet,
men at jeg fortsatt er fanget i det.
Den eneste måten man kan komme seg ut, er ved å fortelle sannheten.
Jeg har vært kokk hele livet.
I oppveksten visste alle at jeg skulle bli kokk.
Hvordan går det? Jeg er grunnleggeren av Black Food Collective.
Jeg startet Black Food Collective i 2017. Vårt første arrangement var AfroTech.
Kan alle vennligst hjelpe dem med å lesse av lastebilen?
-Går konferansen bra? -Ja.
Folk bør ikke stå i kø her.
En ting som mangler i matbransjen, er matbedrifter som eies av svarte.
Det er jeg som satte i stand alt dette.
CHOPPED-MESTER
Mat kan samle folk fra alle samfunnslag rundt ett bord.
-Vær så god, kjære. -Takk.
Folk pleide å si: "Du vil enten bli kokk eller predikant."
Målet vårt er å få bedriftene til å vokse
ved å vise dem at de kan skape inntekter i fellesskapet og familien
som vil vare livet ut.
Når jeg stiller meg foran folk og snakker,
sier de: "Herregud, ordene dine var så mektige."
Da sier jeg: "Det er ikke meg."
Det er ikke Rashad.
Jeg lærte meg veldig godt å bruke masker.
Så jeg kan stå opp og kle på meg,
smile pent og være positiv,
men inni meg føler jeg meg helt ødelagt.
Små ting i barndommen min påvirket meg veldig.
Da jeg var veldig ung, ransakte politiet huset vårt,
og faren min havnet i fengsel.
Jeg husker at jeg besøkte ham i fengsel.
I oppveksten så jeg mye greier.
Jeg har venner som er narkomane,
og venner som går rundt og snakker med seg selv.
Jeg har alle disse menneskene, disse svarte mennene som jeg kjenner,
både eldre og yngre, som håndterer…
…eller ikke håndterer, ting.
Så jeg ser på dem…
Når jeg ser på dem, ser jeg meg.
Folk flest stigmatiserer ofte folk…
STEMMEN TIL DR. BRUCE PERRY AKADEMI FOR BARNDOMSTRAUMER
…som sliter med sin psykiske helse.
Og ironien er at jeg tror ingen er mer enn ett familiemedlem unna
en som lider av depresjon, angst, stoffmisbruk og avhengighet, traumer.
Med de fire tingene dekker man 80 % av befolkningen.
Folk nøler ikke med å si: "Barnet mitt har kreft og skal få behandling."
Men de syns det er pinlig å si: "Barnet mitt er deprimert,
og han må få behandling."
Så vi har langt igjen i samfunnet vårt.
Folk gjorde meg usikker på å være frittalende og ærlig om slikt.
"Vær stille." "Ikke si det." "Nei, ro deg ned."
"Å nei, du snakker for mye."
Etter å ha slitt med depresjon og angst har jeg mistet lidenskapen for matlaging.
Den er helt borte.
I 2018 vant jeg Chopped.
Rashad Armstead, du er Chopped-mesteren.
Nyt seieren et øyeblikk før du tar med deg 10 000 dollar til banken.
Takk.
Jeg så ikke engang Chopped-episoden.
Jeg husker hvor vondt jeg hadde det mens jeg var med på det programmet.
Ett år senere har livet mitt forandret seg helt.
Jeg skilte meg og stengte to restauranter. Ingen bil.
Jeg har elendig kreditt.
Jeg snakker fra en svart manns perspektiv.
Man prøver å gjøre de riktige tingene som man blir fortalt at man skal gjøre,
og man prøver å være, oppføre seg og leve som man skal,
men man vet ikke at det er en understrøm.
Bilutleieren sa at jeg lignet på en mann som brukte falskt kredittkort.
Jeg ble anholdt fordi jeg er svart.
Han står ulovlig parkert. Legg det ut på Facebook.
I to sekunder. Jeg trenger ikke det.
Dette er for min beskyttelse. At du ringer politiet…
At du ringer politiet fordi jeg parkerte i to sekunder, er sykt.
-For da vil flere gjøre det samme. -Spesielt…
Av og til får man lyst til å gi opp.
Man får lyst til å kjempe enda hardere.
Men det er en av de tingene hvor du må… Du må finne håp i dette mørket.
I det svarte fellesskapet
har vi blitt lært opp til å gå i kirken og dele det med Gud,
og at alt vil ordne seg.
Terapi er tabu i det svarte fellesskapet. Vi går ikke i terapi.
Så jeg måtte undertrykke det.
Nå sliter jeg med depresjon og angst.
Noen ganger er jeg suicidal.
Det er den tyngste følelsen i livet mitt. Jeg følte at det lå vekter på meg.
Jeg går rundt og prøver å holde meg fast.
Jeg er sånn.
"Ok, ok. Bare fortsett. Bare fortsett."
Minner fra barndommen dukker opp.
Og jeg blir lamslått av frykt.
Men jeg må fortsette, for hvis jeg ikke fortsetter,
hva pokker skal jeg da gjøre?
Jeg føler meg som en hamster som løper på et hjul.
Jeg løper og løper, men kommer meg ingen vei.
Jeg visste ikke at terapi ville være så nervepirrende.
Flere millioner tanker farer gjennom hodet mitt nå. Bare…
Spesielt siden det var så tungt å stå opp i morges.
Det var en av de dagene hvor det var en utfordring
å våkne og sette den ene foten foran den andre.
Tankene mine fortalte meg: "Bare flytt timen. Gjør ditt og datt.
Du burde bli værende i senga. Du fortjener å hvile."
Alle de fine tingene.
Men jeg måtte komme meg gjennom det.
Jeg har lært at når du sier visse ting, gir du det liv.
Det er ting jeg noen ganger prøver å la være å snakke om,
og prøver å la være å dele.
I terapien må du dele det hvis du virkelig vil lykkes.
Så det er ukomfortabelt for meg.
Ja, det var definitivt intenst, men det var…
Noen av tingene jeg…
Jeg fortalte henne om noen av situasjonene, og hun sa…
"Jøss. Alle de tingene er veldig store røde flagg."
Det vekket så mange forskjellige følelser. Fy søren.
Hvis jeg ikke er ærlig om situasjonen jeg er i,
hvis jeg ikke føler alt jeg går gjennom nå,
hvis jeg prøver å lyve om det eller prøver å skjule det,
så vil det bli en farlig situasjon. Jeg må ta av meg masken.
Jeg kan bare bli fri hvis jeg river av meg masken.
Hjernens helse er like viktig som helsen til resten av kroppen.
Å trene den som en muskel…
Den er ikke en muskel, men å trene den like mye…
Vi fokuserer mye på vår fysiske helse…
-Ja. -…og burde fokusere like mye
på vår psykiske helse.
De to er ikke adskilt. Vi vet det. De er nært knyttet sammen.
Men med hvordan det stigmatiseres i samfunnet og i verden,
blir psykisk helse på en måte glemt, men det er også den usynlige skaden.
Og tingene vi ikke kan se eller forstå, skremmer oss.
Og det er vanskelig å kunne snakke om noe
som mange mennesker kanskje ikke føler.
Sånn, ja. Så en jabb.
Sånn, ja. Hold deg lavt!
Ned med haken!
Det er seks måneder til OL. Jeg er nummer tre i verden nå,
og alle forventer at jeg skal dra til Tokyo og vinne gull.
I ringen kan ett slag være nok for henne til å vinne kampen.
Jeg føler at det er et mesterverk.
…mesteren er Virginia Fuchs!
Som liten sa jeg: "Jeg har ikke en sykdom. Jeg er ikke syk."
Opp med hendene.
På ungdomsskolen fikk jeg anoreksi.
Det begynte med en diett, og så ble dietten mer intens,
og jeg likte resultatene.
Jeg endte opp med å gå ned så mye i vekt at legen og foreldrene mine fryktet
at jeg kunne ende opp med å sulte meg i hjel.
Så jeg ble lagt inn på sykehus.
Legene der oppdaget
at den egentlige årsaken til anoreksien
er at jeg har en sykdom som kalles OCD.
OL-BYEN STOLT HJEM TIL USA BOXING
Når jeg er i Colorado Springs og har rommet for meg selv,
kan rommet nesten være som et fengsel.
PUSS BOKSESKOENE
TENNA VASK
Tvangstankene kan liksom ta over. Det er ingen andre der.
Og jeg kan ende opp med å vaske til klokka fem om morgenen.
Jeg trenger bokseskoene til treningen, men de må være rene.
Jeg vasker skoene ofte. I hodet mitt er sålene fryktelig forurensede.
Så jeg hater følelsen av å ta på meg skitne sko.
Pokker.
Så skoen var nær armen min, så nå må jeg gå og vaske hendene.
Det er dette som er en ond sirkel.
Jeg blir skitten mens jeg vasker noe, og så går jeg og vasker meg.
Ok. Trenger såpen min.
Jeg trodde det ville ta ti minutter, men når slikt skjer, forandrer det alt.
Ofte må såpen falle på en viss måte på hånden min,
ellers blir ikke hånden så ren som jeg vil.
Jeg føler jeg må bruke to forskjellige såper for å bli ren.
Jeg vet ikke hvorfor, men hjernen min sier det.
Det var der skoen var nær meg.
Den var nær håndleddet, så jeg prøver å få såpen
til å falle der skoen var nær meg.
Så…
OCD er som en felle.
"Slutt", sier jeg, men greier det ikke. Jeg bare må fortsette å vaske hendene.
Selv om jeg vil slutte…
Greide det nesten.
…sier hodet mitt: "Niks, en gang til. Niks, en gang til."
Hvis jeg ikke vasker hendene ordentlig,
får jeg en ukomfortabel følelse i kroppen
hvor jeg tenker uklart og musklene blir anspente.
Jeg kan ikke tenke klart.
Og det slutter ikke.
Jeg skjulte det mesteparten av livet mitt.
Det gjorde at jeg følte meg mer usikker. Jeg likte ikke meg selv.
Jeg skjulte det fordi jeg trodde folk ville dømme meg og tro at jeg var sprø.
Å stå frem har fått meg til å skjønne det bedre.
Folk sier: "Hvorfor gjør du det?" Da tenker jeg: "Hvorfor gjør jeg det?
Jeg må tenke på hvorfor jeg gjør det. Når jeg innser hvorfor, tenker jeg: "Ok."
-Klart. -Ser du det?
Ser du hva du driver med?
Jeg liker ikke at boksebandasjene er nær bakken.
Lagkameratene mine bryr seg ikke. De bandasjerer mens alt er nær bakken.
Mens jeg bare: "Nei! Nei!"
Når Derwin tar av bandasjene, passer vi på at de ikke er nær bakken.
Han har endelig lært det. Han legger dem på skulderen.
Det tok en stund, men nå vet han det.
Gulvet er lava. Forurenset lava.
Det er det jeg sier.
Og greia med tvangstankene mine… Mange som er redd for forurensning,
kan være redde for å bli syke og dø. Det er ikke nødvendigvis min frykt.
Jeg tenkte ikke: "Blodet hennes er i munnen min. Jeg blir syk og dør."
Min frykt er heller
at den skitne, ekle følelsen gjør at jeg føler meg som en ekkel, skitten person.
OCD er tilbakevendende tanker som fører til uro, angst eller frykt…
STEMMEN TIL DR. ANGELA SMITH KLINISK PSYKOLOG
…og repeterende atferd som skal redusere den uroen.
Det finnes mange typer tvangstanker.
Folk kjenner best til de som omfatter orden og symmetri,
eller et behov for å gjøre noe helt riktig.
Har man tvangstanker om forurensning, har man en frykt for å føle avsky.
Følelsen av avsky er så ubehagelig at de føler den er uutholdelig og vil vare evig,
og ritualene er til for å bli kvitt den ukomfortable følelsen.
Jeg har alltid greid å unngå å la tvangstankene snike seg inn i boksingen.
Men forrige februar var helt annerledes.
På tre dager sov jeg kanskje to timer.
Noe var nær huden min på treningssenteret, og jeg gikk og vasket meg, men…
Jeg vasket det lille stedet som berørte gulvet i to sekunder.
Jeg vasket det lille stedet i en halvtime, og så gikk jeg for å vaske klærne.
Men det gikk ikke som det skulle, så jeg måtte vaske klærne flere ganger.
Det var sånn det ble verre.
Prosessen med å ta en dusj ble verre og verre.
Nå tok det en hel time.
Før brukte jeg én svamp per dusj, men nå brukte jeg ti svamper.
Fem såpestykker per dusj. Jeg brukte opp store flasker dusjsåpe.
Jeg brukte to av dem per dusj.
Jeg spiste ikke, siden jeg ikke hadde tid til det.
Jeg måtte dusje før neste trening.
Jeg lette så mye etter den følelsen at musklene strammet seg,
og jeg pustet så tungt at det nesten var som en treningsøkt.
Det var som om jeg trente døgnet rundt, med unntak av én times søvn.
Når du ikke sover på tre dager, greier du ikke å tenke klart.
Den tredje natten ble jeg fanget av det.
Jeg gjør det uavbrutt, og det endrer seg ikke.
Jeg føler ikke at jeg blir ren, og jeg ble frustrert over meg selv.
Jeg bare: "Slutt!" Jeg kjeftet på meg selv.
Jeg gråt, og bare: "Hvorfor kan jeg ikke slutte?"
Og jeg gikk frem og tilbake. Jeg var helt uberegnelig.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Jeg er fanget i denne fellen.
Nå kan jeg ikke bokse eller være sosial.
Jeg bare: "Nå vil du ikke greie å leve.
Hvis du står opp og prøver å leve, vil du ikke komme deg ut av fellen."
På det tidspunktet var jeg så utslitt at jeg begynte å gråte hysterisk.
Jeg bare falt sammen på gulvet.
Det var da jeg tenkte: "Jeg trenger seriøs hjelp.
Jeg må gjøre det nå, før det er for sent."
Hvilke andre stigmatiserende ord har du hørt om psykisk helse?
-Sprø. -Sprø.
-Utilregnelig. -Utilregnelig.
-Mister fatningen. -Du er gal.
Ja. Nervesammenbrudd.
-Ja. -Det stigmaet av
å bli merket som "en annen",
tror jeg er det største når man snakker om psykisk helse.
Se hvor mange år folk har prøvd å skjule dette for sin egen familie,
og ikke ville at noen skulle vite det.
Hvis foreldrene ikke vil snakke om det, og venner ikke minner deg på det,
så er det ingen grunn til at du skal si: "Jeg er et produkt av oppdragelsen min."
Ja. Og dette gjelder for alle som har holdt en hemmelighet,
levd i skam,
latt stillheten skape stigmaet,
men som nå bryter sin egen skambarriere.
Du innser at når du deler historien,
kan andre se deg i et nytt lys, og du kan se deg selv i et nytt lys.
Dermed hjelper du mange andre.
Så jeg elsker de "aha"-øyeblikkene, og å kunne dele historier
som gjør at folk kan kjenne seg igjen i andre.
Og hver gang jeg ser at noen som Lady Gaga står frem og snakker om det,
så vet jeg at det er flott, for det gjør at folk kan si:
"Du? Selv du, med alt du har, og alt du får oppleve?"
Så målet her er å få folk til å dele det.
Ønsk velkommen makeløse Lady Gaga!
Jeg møtte Oprah, og vi snakket sammen.
Psykisk helse er en krise.
-Så medisiner har hjulpet deg? -Medisiner hjalp meg veldig. Jeg mener…
Etterpå møtte hun meg på rommet.
Du var så sårbar, du var så ærlig, du var så ekte…
Og vi gråt og klemte hverandre.
Jeg følte at jeg var sammen med noen som gjorde meg trygg.
Jeg gikk gjennom en veldig sprø tid i hodet mitt som jeg fortsatt jobber med.
Og jeg prøver å sørge for at jeg gir noe tilbake etter den opplevelsen,
i stedet for at jeg bare, jeg vet ikke, holder det inni meg og later som.
Kan ikke lese mitt
Nei, han kan ikke lese mitt pokerfjes
Hun har meg som ingen andre
Jeg hadde problemer med min psykiske helse da jeg var veldig ung.
Jeg pleide å skjære meg selv.
Jeg hadde mine egne erfaringer med mishandling,
og det er veldig vanskelig for meg å uttrykke det
på en måte som gjør at det er trygt for unge folk,
og også for eldre folk, å høre hvorfor noen skjærer seg selv.
Jeg tror at det behovet for meg
handlet om at jeg trengte å vise smerten jeg følte inni meg.
Hør
20. JANUAR 2006
Jeg har den villeste ambisjonen
Jeg var 19 år gammel,
og jeg jobbet i bransjen,
og en produsent sa til meg:
"Ta av deg klærne."
Og jeg sa nei.
Og jeg gikk.
Og han fortalte meg at han skulle brenne all musikken min.
Og han sluttet ikke…
Han sluttet ikke å spørre meg, så jeg ble stiv av skrekk og bare…
Jeg husker… Jeg husker det ikke engang.
Jeg vil ikke si hva han heter.
Jeg skjønner metoo-bevegelsen.
Jeg skjønner at noen er komfortable med dette,
men det er ikke jeg.
Jeg vil aldri møte den personen igjen.
LADY GAGA FIKK PTSD ETTER AT HUN BLE VOLDTATT SOM TENÅRING
Det er et farlig system med mye mishandling.
"JEG HAR VÆRT TRAUMATISERT, MEN JEG OVERLEVDE OG FORTSATTE."
Flere år senere dro jeg til sykehuset, og de kontaktet en psykiater.
Jeg sa: "Gi meg en ekte lege."
Jeg sa: "Hvorfor er det en psykiater her? Jeg har ikke følelse i kroppen."
Først følte jeg masse smerte.
Så ble jeg nummen.
Så var jeg kvalm i mange uker etterpå,
og jeg innså at det var den samme smerten som jeg følte
da personen som voldtok meg og gjorde meg gravid, satte meg av på et hjørne.
Ved huset til foreldrene mine.
For jeg kastet opp.
Og jeg var kvalm.
For jeg ble mishandlet. Jeg ble låst inne i et studio i flere måneder.
LADY GAGA BESKRIVER PTSD-SYMPTOMENE: "HELE KROPPEN MIN FÅR SPASMER."
Jeg vil
være i stand til å fortelle alle at jeg tørker tårene mine nå.
Og jeg går videre. Ikke sant? Liksom… Åpner øynene. De lærte meg dette.
Du ruller skuldrene tilbake. Du åpner øynene.
Hjelper deg med å regulere.
Jeg vet hvor jeg er. Jeg er i kjelleren på kontoret mitt.
Og…
Du kan komme tilbake fra slikt.
Men når det… Når det treffer deg veldig hardt,
kan det forandre deg.
Jeg fikk et psykisk sammenbrudd.
Og i et par år
var jeg ikke den samme jenta som før.
LADY GAGA AVLYSER RESTEN AV TURNEEN GRUNNET 'ALVORLIG SMERTE'
Det jeg føler når jeg føler smerte…
LADY GAGA AVLYSER GRUNNET FIBROMYALGI
…var det jeg følte etter at jeg ble voldtatt.
Jeg har tatt så mange MR-er og skanninger, men de finner ingenting.
Men
kroppen din husker det.
Jeg kunne ikke føle noe.
HOTELLTRANSPORT
Jeg begynte å dissosiere.
Det er som om hjernen blir frakoblet.
Og du vet ikke hvorfor ingen andre får panikk,
men du er i en ekstremt paranoid tilstand.
Det føles virkelig som om det er en svart sky
som følger deg hvor enn du går,
og som forteller deg at du er ubrukelig og burde dø.
Jeg pleide å skrike og kaste meg mot veggen.
Vet du hvorfor det ikke er bra å skjære seg selv, kaste seg mot veggen
eller skade seg selv?
Fordi det får deg til å føle deg verre. Du tror du vil føle deg bedre,
siden du viser noen… "Hei, se, jeg har det vondt."
Det hjelper ikke.
Jeg sier alltid til folk: "Si det til noen. Ikke vis det til noen."
Det jeg tror er grunnen til at jeg frem til nylig fortsatte å skjære meg selv,
er at prosessen med å lege min psykiske helse
har gått sakte…
Sakte, men sikkert.
Og
selv hvis jeg har seks fantastiske måneder,
så er én utløsende hendelse alt som skal til for
at jeg skal bli nedfor.
Når jeg sier "nedfor", mener jeg
at jeg vil skjære meg selv, tenke på å dø, lure på om jeg noensinne vil gjøre det.
Jeg lærte alle metodene for å få meg selv ut av det.
Sakte forandret det seg. Det tok to og et halvt år.
-Hva gjorde du på den tiden? -Jeg vant en Oscar.
-Flott. -Ingen visste det.
Lady Gaga, Mark Ronson,
Anthony Rossomando og Andrew Wyatt.
Tusen takk.
Tusen takk til filmakademiet for denne store æren.
Til alle der hjemme som lider, vil jeg først si at det er veldig viktig
at du har minst én person som verdsetter deg.
Da mener jeg en som tror på deg,
som bryr seg om deg, som forteller deg at smerten din betyr noe,
og at smerten er ekte.
Så vil jeg si at det finnes en måte å regulere deg selv.
-Hei! -Hei.
Hvordan går det?
-Hvordan går det med deg? -Hvordan føler du deg?
Jeg kan fokusere og si: "Ok, jeg skal våkne opp.
Jeg skal gå i terapi, forankre meg eller være takknemlig,
og jeg skal bevege meg og spise, og gjøre tingene som er sunne for meg.
Jeg skal spille piano og synge litt.
Jeg skal pusse tennene og passe på å ta en dusj."
Passe på å gjøre alt.
Jeg må bruke nok av disse ferdighetene på rad,
og bare fortsette og si: "Stefani, vær modig.
Du må være modigere. Det er modig å puste. Det er modigere å fortsette."
Og før jeg vet ordet av det, står jeg i hagen min,
og jeg sier: "Ok. Ok. Jeg er tilbake."
Jeg tror på å spise gjennom hele dagen.
Jeg tror det er veldig viktig for hjernen.
Så jeg vil se på det som en ferdighet.
Næring.
Næring, mens jeg heller mer chilisaus på brokkolien.
Er det fortsatt næring hvis brokkolien ser slik ut?
Jeg har chilisaus på alt. Det er ikke normalt.
Balansegangen er så interessant.
Ønsket om å skjære meg selv,
og ønsket om å la være, er veldig nærme hverandre.
Alle tror at alt må gå én vei, og at det liksom er akkurat som…
Hvis man får et virus, blir man syk, og så blir man frisk.
Det er ikke slik.
Det er bare ikke slik, og jeg tror det gjør at folk blir fanget.
Folk blir fanget fordi de blir så frustrerte.
Jeg ble frustrert over meg selv.
"Hvorfor blir jeg ikke bedre? Hva er galt med meg?"
Og vet du hva? Det er ikke noe galt med deg.
Men det er noen signaler du ikke mottar.
Og det er noe du må følge med på,
og det er ikke lett.
Dette har vært et interessant år.
Gikk gjennom en skilsmisse. Mistet bedriften min. Opplevde covid.
Jeg gikk fra å sove på min tantes sofa…
GUDER #JEG ER KONGE
…og bokstavelig talt være hjemløs og blakk,
til å jobbe meg tilbake til…
Jeg har mitt eget sted og greier å ta vare på meg selv igjen.
Det gjorde meg veldig takknemlig.
Jeg måtte tilbake til Oakland, siden jeg måtte jobbe igjen.
Vi lager mat for rundt 750 personer i uka.
Terapien har vært vanskelig, siden jeg på ett tidspunkt ikke hadde råd.
Så jeg måtte finne forskjellige måter å fortsette å bli bedre.
Og å hjelpe med Black Food Collective, og å hjelpe bedriftene,
var en veldig viktig del av prosessen min for å bli bedre.
Å pakke ut alle eskene
var en emosjonell berg-og-dal-bane.
Jeg måtte pakke ut mange ting som jeg ikke ønsket å bearbeide.
Jeg dro hjem igjen under den første delen av karantenen.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle fortelle familien
nøyaktig hvor ille depresjonen og angsten var.
For noen ganger finner jeg ikke ordene til å si det.
Jeg vil si det, men jeg finner ikke de riktige ordene til…
Så de kan motta det jeg sier.
Men de tvang seg selv på en måte inn i boblen min.
Jeg er glad for det, for noen ganger kan jeg bli så
opphengt i min egen lille verden at jeg ikke ser noe utenfor den.
Vil du varme opp oljen nå?
-Vi trenger kyllingfett. -Jeg vet hvordan.
-Det er sånn man gjør det. -Nei.
Har du aldri smakt det før? Der ser du.
-Latskap. -Jeg er ikke så sikker på det.
Seriøst?
-Hva sa han? -Han må lære meg
å grille uten å få røyk på meg.
I oppveksten var mamma og pappa min eneste frelse.
Mamma er den eneste av søstrene som fortsatt er gift.
Hun gikk gjennom noen ting som ville ha knust de fleste.
Se på det. Ja, ja.
Rashad var følsom og utadvendt.
Han var alltid lederen.
Selv som liten ledet han flokken.
Noen ganger blir han litt stille,
og sier ikke så mye.
Jeg så det litt da han var yngre, og da han var i tenårene.
Men det ble virkelig alvorlig etter at han giftet seg.
Da la jeg merke til at alt begynte.
Og det var ille. Det var en mørk tid. Det var en veldig mørk tid.
Han lot som om det gikk bra, men jeg kjenner sønnen min.
Han led. Han led fryktelig.
Det var som om livet plutselig ble helt sprøtt.
Det ble så sprøtt at jeg endte opp med å føle at jeg satt fast.
Angsten var ti ganger sterkere.
Hver dag, men jeg kunne ikke…
Jeg kunne ikke engang sitte og la anfallet skje.
Jeg måtte fortsette mens jeg fikk panikkanfall.
Jeg måtte fortsette mens jeg var deprimert.
Og noen ganger har man ikke ordene,
eller finner ikke de riktige ordene for å fortelle hva som skjer.
Ja.
Da det var ordentlig, ordentlig ille,
føltes det som om jeg satt i fengsel.
Og jeg kunne ikke komme meg ut.
-Jepp. -Jeg vet det.
-Jepp. -Jeg merket det.
-Ja, vi visste det. -Jeg merket det.
Jeg kunne se at det ble litt tungt.
Da det først begynte, var jeg ikke så mye til stede.
Jeg snakket med ham,
men jeg snakket ikke så mye med ham.
Jeg prøvde å gi ham albuerom og vise ham at alt var i orden mellom oss.
Du er en mann, og må gjøre det du må. Så vi trakk oss litt unna.
Men jeg vil aldri at dere skal føle at dere er…
At dere gjorde noe galt, eller at dere hadde skylden for dette, for det…
Det var ikke deres skyld.
Det var alt annet, alle de andre rundt meg som kom inn for å ødelegge alt.
Jeg havnet i en viss situasjon,
og jeg anerkjente dere ikke egentlig på den tiden, ikke sant?
Jeg innså ikke at mange av de greiene
gjorde stort inntrykk på dere.
-Veldig stort. -Jeg vet at det gjorde det.
Men du vet at vi stiller opp for deg nå.
Du vet at jeg er glad i deg.
Hva enn du opplever, så stiller jeg opp for deg.
Familien er for de fleste avgjørende for å bli bedre.
En hengiven familie som kan lære…
STEMMEN TIL KEN DUCKWORTH ØVERSTE MEDISINSKE RÅDGIVER
…og løse problemer, er en uvurderlig ressurs.
Har du en familie som er åpen for å lære,
og åpen for ikke å gjøre deg skamfull for at du har en svakhet,
men i stedet vil samarbeide med deg,
så kan resultatet være bemerkelsesverdig.
"Hva er galt?" er ikke det riktige spørsmålet.
Man skal spørre om hva som har skjedd som førte til at den personen
fikk en slik vedvarende eller uforanderlig atferd.
Den frasen, eller hva enn du vil kalle det…
-Ja. -…sitter nå fast i hjernen min.
-"Hva skjedde med deg?" -Når noe skjer…
Selv når jeg blir utsatt for hat og ukvemsord, husker jeg det, siden…
-"Hva skjedde med deg?" -Hva skjedde med dem?
For "hva skjedde med deg?" er ikke anklagende.
Det er "fortell meg hva som skjedde", i stedet for: "Hva er galt med deg?"
Jeg har oppdaget at det gjelder for alle.
Det eneste som fortsatt får meg til å gråte,
etter å ha levd i seks tiår, er følelsen jeg hadde
da jeg først flyttet til Milwaukee fra Attala County i Mississippi.
Jeg hadde aldri vært borte fra bestemoren min før.
Og plutselig ble jeg satt i en bil og sendt til Milwaukee,
og jeg ble fortalt at jeg ikke fikk møte bestemoren min igjen.
Nå skulle jeg bo med moren min, som jeg ikke egentlig kjente.
Moren min tok del i den store folkevandringen
nordover, og de etterlot barna hos bestemødrene.
Moren min losjerte hos en kvinne fra middelklassen som nesten var hvit.
Idet jeg gikk inn, visste jeg at hun ikke likte meg på grunn av hudfargen min.
Og den aller første natten slapp hun meg ikke inn i huset.
Og det var en liten veranda som var vendt mot gaten.
Jeg måtte sove på en sofa der ute.
Og moren min,
som hadde et barn til, det var første gang jeg møtte halvsøsteren min,
forsvarte meg ikke.
Hun sa ikke: "Nei, barnet mitt må komme inn."
Og i det øyeblikket moren min sa: "Ok, da skal du sove her ute"…
…så visste jeg at jeg var alene.
I dag på The Oprah Winfrey Show
skal vi gjenforene folk med yndlingslærerne.
Noen av dem har ikke sett hverandre på 10-30 år.
Men først vil jeg fortelle om min yndlingslærer.
Skal jeg begynne å gråte? Det var lærerne som reddet meg.
Mary Duncan?
Mrs. Duncan!
Hvis jeg hadde hatt en hel klasse full av elever som Oprah,
så hadde jeg vært i himmelen.
I mange år av livet mitt
var det det eneste stedet hvor jeg følte meg elsket.
Og det var derfor jeg i mange år ønsket å bli lærer.
Så jeg kunne gi andre barn det lærerne mine hadde gitt meg.
Jeg er så glad i Mrs. Duncan fordi hun fikk frem det beste i meg.
Det var det året jeg skjønte at jeg kunne bli noe.
Hun fikk meg til å føle meg viktig,
og jeg tror alle barn trenger et godt selvbilde.
Og på grunn av deg følte jeg alltid at jeg kunne få til hva som helst.
Det å knytte bånd med en som bryr seg om deg,
gjør all verdens forskjell.
For meg var det lærerne mine.
Derfor vet jeg at skolen er så viktig.
Utdanningen kan ikke redde deg, men den kan være en lettelse.
For meg var den en stor lettelse,
og den hjalp meg med å føle…
…at jeg hadde verdi, siden jeg aldri følte at jeg hadde det hjemme.
Jeg følte det aldri.
Aldri.
Jeg tok dere med hit i dag for å fortelle dere
at dere skal bli en del av den aller første klassen til Oprah Winfrey…
SØR-AFRIKA
I 2007 åpnet jeg Oprah Winfrey Leadership Academy i Sør-Afrika
for jenter som hadde viljen til å lære, men ikke midlene.
Skolens to første klasser ble håndplukket av meg.
Jeg dro til landsbyer og bydeler
og valgte ut jentene som brant for å gjøre det bedre i livet.
Mine damer og herrer,
døtrene til Oprah Winfrey Leadership Academy for Girls.
Men den første skoleuken
la jeg merke til at noen av jentene oppførte seg underlig.
Jeg bare: "Hva er galt med disse jentene? De kan ikke konsentrere seg."
Så jeg ringte Dr. Bruce Perry,
og han fortalte meg: "Barna har traumer.
De har blitt vant til så mye kaos at hjernene deres ikke takler
at de er på et rolig sted hvor de får oppmuntring og støtte."
Jeg skjønte ikke depresjon på den tiden.
Vi var ikke klare for å håndtere traumer, psykiske lidelser,
depresjon eller angst.
Hvert år drar jeg tilbake og holder kurset Innføring i livet.
Jeg benyttet meg av Michael Singers bok The Untethered Soul.
Han snakker om tornene vi alle bærer.
Ting som skjedde i livet ditt som ble dekket til og undertrykket,
og som du ikke tok tak i,
som gjør at du havner i visse situasjoner uten at du vet hvorfor.
Det er fordi du gned deg mot tornen.
Så hva er tornen som du trenger å få dratt ut?
Den første jenta sa: "Min torn er sinne.
Jeg har så mye sinne."
Dette er en klasse med 72 jenter.
"Jeg har så mye sinne."
Hun sa: "For da jeg var fire år,
prøvde jeg å fortelle bestemoren min at onkelen min tuklet med meg.
Og hun sa: 'Hva snakker du om? Han er onkelen din.'
Hun ignorerte meg. Og da jeg var sju, ble jeg voldtatt av onkelen min."
Og hun sa…
"Hver gang jeg drar hjem…
…må jeg være med den onkelen.
Og bestemoren min vet det.
Og det er ingenting jeg kan gjøre med det. Og jeg er så sint."
Alle er helt stille, for ingen kan tro at hun faktisk sa det høyt.
Jeg sa: "Vel, du er ikke den eneste jenta med den historien.
Jeg vedder på at du ikke er den eneste jenta med den historien.
Og jeg vil at alle andre jenter i rommet…
…med samme historie, skal reise seg.
Dere skal reise dere og forsvare henne, og med det vil dere forsvare dere selv,
for bestemoren forsvarte henne ikke. Hvem vil reise seg for henne?
Men du skal bare reise deg hvis du vet hva hun snakker om,
og du har en lignende historie."
I dette klasserommet med 20, nei, med 72 jenter, reiste 24 jenter seg.
Fra jeg var ni til tolv år
ble jeg voldtatt av min 19 år gamle fetter.
Jeg visste ikke hva voldtekt var.
Jeg visste ikke om ordet.
Jeg ante ikke hva sex var. Jeg ante ikke… Jeg ante ikke hvor barn kom fra.
Jeg visste ikke hva som skjedde med meg.
Og jeg holdt det hemmelig.
Og…
…det var bare noe jeg godtok.
At en jentunge ikke er trygg…
…i en verden full av menn.
Du kommer deg ikke uskadd gjennom utviklingstraumer.
Du kan komme deg gjennom det og finne veien videre,
men på veien kommer det til å være smerte, arr og utfordringer.
Og jeg tror det er viktig at folk skjønner at alle bærer på noe.
Alle har en byrde, vi vet bare ikke hva den er.
Så når man jobber med psykisk helse, må man bli kjent med personens historie.
Det å fortelle historien,
og det å greie å si høyt: "Det var dette som skjedde med meg",
er avgjørende.
Jeg forteller ikke historien for min egen skyld.
For det er tungt å fortelle den. Jeg føler mye skam over den.
Hvordan forklare at jeg er privilegert, at jeg har penger,
at jeg har makt, men at jeg er ulykkelig?
Hvordan gjør man det?
Jeg forteller ikke historien min så noen skal gråte for meg. Det går bra.
Men åpne hjertet ditt for noen andre.
For jeg har opplevd det, og folk trenger hjelp.
Så en del av helbredelsen min er at jeg er i stand til å snakke med deg.
Jeg er ikke redd mer.
For jeg er ikke redd for å si at jeg er deprimert.
Ja, jeg har angst,
og jeg har noen øyeblikk hvor jeg ikke føler for å gjøre noe.
Og jeg har noen øyeblikk hvor jeg blir sint og trist,
og altfor emosjonell. Jeg har alt det.
Alt det er meg. Jeg føler hver minste del av det.
Men jeg er glad for at jeg følte det.
Jeg syns at folk som innrømmer at de sliter med sin psykiske helse,
er som superhelter.
Hvis du har gått gjennom noe,
så betyr ikke det at barna dine eller alle andre må gå gjennom det samme.
Jeg vet at det er mitt ansvar og min plikt å bryte den syklusen.
Tekst: Espen Stokka