Mūsu mēģinājumi izprast to,
ko saucam par garīgo veselību, ir ļoti agrīnā stadijā.
Lai vai kāda būtu cilvēku rase, kultūra vai šķira,
garīgās veselības problēmas ir universālas.
Es cīnos ar saviem OKT.
Es varu piecelties un saģērbties kā vislabākie,
bet iekšēji justies pilnīgi salauzts.
Visi domā, ka cilvēks saslimst un tad izārstējas.
Tas nav tā.
Nedomāju, ka ir kāds cilvēks, kuram starp ģimenes locekļiem
nebūtu neviena, kurš cieš no depresijas, trauksmes vai traumas.
ŠĪ DEPRESIJA MANI UZVEIC...
Labā ziņa ir tā, ka nekad nav par vēlu veseļoties.
Šī ir vieta, kur salauzti cilvēki var atbraukt un būt salauzti.
Mums ir milzīga iespēja.
Tikai ir jābūt pareizajā vietā.
Ikvienam ir nasta.
Ikvienam ir savs stāsts.
Daudziem cilvēkiem visā pasaulē
ir kādas garīgas, psiholoģiskas vai emocionālas sāpes...
Jā.
...kuras viņi, iespējams, neapzinās.
Šis gads mums īpaši ir parādījis,
noliekot mūsu cilvēciskuma priekšā lielu spoguli...
-Jā. -...kas mēs esam.
Un jebkādi sarežģījumi, kas bija aktuāli pirms COVID-19,
kļuva daudzkārt lielāki.
Tāpēc domāju, ka daudziem cilvēkiem
izolācija un vientulība ir kļuvušas par nopietnu problēmu.
Domāju - tas katrā ziņā ir nolicis spoguli pretī skumjām,
jo skumjas nav, tikai zaudējot kādu cilvēku.
Skumjas ir par jebko svarīgu, kas tiek zaudēts.
Un tā bērni skuma par to, ka viņiem nebija vidusskolas izlaiduma,
par ko viņi bija domājuši.
-Par būšanu ar draugiem. -Par būšanu ar draugiem.
Un par to, ka nevarēja dzīvot ierasto dzīvi.
Šis gads mūsu kultūru ir mainījis tā,
ka daudzi cilvēki, manuprāt, joprojām netiek ar to galā.
Daži cilvēki sākumā teica, ka notiek izlīdzināšana.
-Es tam pilnīgi nepiekrītu. -Tā nav izlīdzināšana.
Tie cilvēki, kuri jau cieta, tagad cieš vēl vairāk.
-Tā ir. -Domāju, ka varam
vispārēji būt vienisprātis par to,
ka ikviens to pašu ir pieredzējis atšķirīgi.
Taisnība. Tāpēc COVID-19 ietekme uz cilvēkiem...
izpaudīsies tādos veidos...
ko pat nevaram iedomāties,
ja cilvēkam jau pirms tam bija grūti turēties un tikt galā,
pirms tas bija sācies.
Šis gads katrā ziņā ir pierādījis, ka 99,9 % no mums, ja ne 100 %,
-nu esam oficiāli piedzīvojuši... -Kaut kādu traumu.
-...kaut kādu traumu. -Jā.
Vai kaut kādas skumjas vai zaudējumu.
-Jā. -Es dzirdēju teicienu:
"Sāpes, kas netiek pārveidotas, tiek nodotas tālāk."
Un būtībā tā ir projicēšana, vai ne?
Cilvēki, kurus... Cilvēki, kurus ir sāpinājusi, saprotami sāpinājusi,
viņu audzināšana, viņu vide, viņu pieredzētais,
tas, ko viņi ir piedzīvojuši vai redzējuši...
Vienalga kas. Ja tas netiek pārveidots, pārstrādāts,
tas sāk izpausties visdažādākajos veidos, ko nevar kontrolēt,
un nevar zināt, kad tas būs.
Tas nav atrisināts un mūs iekšēji sagrauž,
bet cilvēks pats to nesaprot. Un klau - šis ir...
Es esmu viens no pirmajiem, kas to atzīst.
Pirmkārt, man bija bailes, kad es sāku iziet terapiju. Bailes zaudēt...
Kad tu sāki terapiju?
-Pirms četriem gadiem. -Četri gadi nemaz nav sen.
Jā, bet četri terapijas gadi
cilvēkam, kurš nebija domājis, ka viņam terapija jebkad būs vajadzīga,
ir... tas ir ilgs laiks.
Es arī nedzīvoju tādā vidē, kur sarunas par to tiktu atbalstītas.
Tās savā ziņā tika apklusinātas.
Tad kas tev lika domāt, ka tā tev ir vajadzīga?
Pagātne. Lai izdziedētos no pagātnes.
HARIJS
Daudzus gadus es par to vispār nedomāju.
Nebija tā, ka es pie tā turētos. Es to neapzinājos.
Es vienmēr gribēju būt normāls.
VETERBIJAS SKOLA
Nevis "princis Harijs", bet vienkārši "Harijs".
Tā bija mulsinoša dzīve.
Bet diemžēl, kad domāju par mammu,
pirmais, kas ienāk prātā, ir viens un tas pats - atkal un atkal.
Piesprādzēts mašīnā, josta pāri,
arī brālis ir mašīnā,
un mana mamma vada mašīnu, kam pakaļ dzenas trīs, četri, pieci mopēdi
ar paparaci.
Un tad viņa nekad nevarēja pabraukt, jo acīs bija asaras.
Nebija nekādas aizsardzības.
Viena no sajūtām, kas man vienmēr uzaust atmiņā, ir bezpalīdzība.
Tas, ka esmu par jaunu. Esmu puisis, bet par jaunu, lai palīdzētu sievietei.
Šajā gadījumā - savai mātei.
Un tā notika katru dienu.
-Pietiek. Paldies. -Labi.
Vai varam, lūdzu, dabūt jauku foto?
Katru dienu līdz viņas nāvei.
Mēs turpinām sekot līdzi notikumiem Parīzē...
1997. GADA 31. AUGUSTS
...kur princese Diāna ir smagi ievainota auto avārijā.
Viņas pavadonis Dodi al Fajeds acīmredzot gājis bojā.
Negadījumā varētu būt iesaistīti paparaci -
fotogrāfi, kas princesi izsekoja.
Saskaņā ar dažām liecībām viņi esot braukuši ar motociklu
un tas kaut kā var būt izraisījis šo avāriju.
Kad 12 gadu vecumā es zaudēju mammu,
tieši pirms savas 13. dzimšanas dienas,
es negribēju šo dzīvi.
Dalīšanos sāpēs par mātes nāvi ar pasauli.
Es visspilgtāk atceros
zirgu pakavu klaboņu, ejot pa ielu.
Pa Mellu, sarkano ķieģeļu ceļu.
Tajā brīdī mēs abi bijām šokā.
Bija sajūta, ka esmu ārpus sava ķermeņa,
un vienkārši gāju un darīju, kas bija jādara.
Izrādīju vienu desmitdaļu no tām emocijām, ko izrādīja visi citi.
Čārlz! Čārlz!
Es teicu: "Tā ir mana mamma. Jūs viņu pat neesat satikuši."
Viljam! Viljam!
Un, kad tu runāji...
Es centīšos neapraudāties...
Bet, kad tu runāji, es iedomājos:
tie no mums, kas tavu māti apbrīnoja un mīlēja no attāluma,
iespējams, viņas aiziešanu pārstrādāja vairāk nekā tu.
Bez šaubām.
Es biju tik dusmīgs par to, kas ar viņu notika,
un to, ka netika... netika panākts taisnīgums. Nekāds.
Nebija nekādu seku.
Tie paši cilvēki, kas dzinās viņai pakaļ tunelī,
fotografēja to, kā viņa uz aizmugurējā sēdekļa mirst.
Es dusmās varētu visus tos veikaliņus izlaupīt.
Nolaupīt visus tos šausmīgos žurnālus un sakurt lielu ugunskuru.
SAŠUTUMS PAR MIRSTOŠĀS DIĀNAS FOTO
NOKAUNIETIES!
Es negribu par viņu domāt,
jo, kad es par viņu domāšu,
tas man atgādinās to, ka nevaru viņu atgūt.
Es par to kļūšu skumjš. Kāda jēga domāt par kaut ko skumju?
Kāda jēga domāt par kādu,
kurš ir zaudēts un kuru nekad vairs nevarēs atgūt?
Un es nolēmu par to nerunāt.
-Vai kāds tev apkārt par to runāja? -Neviens par to nerunāja.
Redzu, ka esi to ļoti rūpīgi izplānojis.
Pēc tā perioda, cik nu gadi tie bija, -
galva smiltīs, pirksti ausīs, tik uz priekšu...
Ja man prasīja... Esmu to jau stāstījis.
Ja man prasīja: "Kā tev iet?" - es teicu: "Labi."
Neteicu ne, ka esmu priecīgs, ne bēdīgs. "Labi" bija vienkāršākā atbilde.
Bet garīgi es neturējos kopā.
Ik reizi, kad uzvalkā un kaklasaitē devos pildīt savu lomu,
bija sajūta: "Tā. Jāuzliek parādes seja."
Skats spogulī: "Tā. Aiziet!"
Nebiju izgājis no mājas, kad jau biju nosvīdis. Sirds sitās...
Bija tā - cīnies vai bēdz. Panikas lēkmes, milzīga trauksme.
Un tā no 28 līdz kādiem 32 gadiem
mana dzīve bija pilnīgs murgs.
Es biju stresā ik reizi, kad kāpu mašīnā,
un ik reizi, kad redzēju kameru.
Kā tu juties?
Es sāku svīst.
Bija sajūta, ka mana temperatūra
ir par diviem trim grādiem augstāka nekā pārējiem telpā.
Es sev iegalvoju, ka mana seja ir spilgti sarkana
un tāpēc visi var redzēt, kā es jūtos.
Bet neviens nezina, kāpēc. Tāpēc tas ir apkaunojoši.
Es par to sāku domāt,
un tad bija sajūta, ka visi skatās uz mani.
Par vienu sviedru lāsi likās, ka visa seja ir slapja.
Vienkārši svīdu. Un galvā man visu laiku malās:
"Tas ir tik apkaunojoši. Ko viņi par mani domā?
Viņi neko nezina. Es nevaru viņiem to stāstīt."
Lai kur es ietu, kad vien es kādu satiku,
likās, ka no manis tiek izsūkta enerģija.
Pievērsu uzmanību citu emocijām.
Beidzot es satiku kādu, kurš svīda vairāk nekā es,
un tad es pārstāju, spēju ar viņiem sarunāties,
viss nomierinājās, un tad es atkal gāju tālāk.
Es gribēju iedzert. Es gribēju lietot narkotikas.
Es gribēju izmēģināt un darīt to, kas ļāva man
mazāk justies tā, kā es jutos.
Bet pamazām es aptvēru, ka... Jā, es nedzēru no pirmdienas līdz piektdienai,
bet varētu teikt, ka nedēļas devu es izdzēru
vienā dienā - piektdienas vai sestdienas vakarā.
Un es dzēru nevis tāpēc, ka tas man patiktu,
bet tāpēc, ka es centos kaut ko apslēpt.
Vai tolaik, kad to darīji,
tu zināji, ka mēģini kaut ko apslēpt?
Nē. Pilnīgi nemaz.
Mans prāts man teica, ka es cīnos.
Bet es to nezināju. Kā lai es to zinātu?
Laimīgākais laiks manā dzīvē bija tie desmit gadi, kad biju armijā.
Neapšaubāmi.
Jo es valkāju tādu pašu uniformu kā visi pārējie.
Man bija tādas pašas mācības kā visiem pārējiem.
Es sāku no apakšas kā visi pārējie.
Nebija īpašas attieksmes tāpēc, ka esmu, kas esmu.
Nu re!
Tur es jutos visnormālāk,
un patiesībā jaunībā vislabāk es jutos
prom Afganistānā, prom no preses.
Bet man bija jātiek galā ar savu pagātni, jo tur slēpās dusmas.
Kad man tuvojās 30, es sāku jautāt:
"Vai man tiešām te jābūt?"
Un tad pēkšņi es sapratu, ka nevaru ilgāk no tā slēpties.
Ģimenes locekļi bija teikuši: "Vienkārši spēlē šo spēli, un dzīve kļūs vieglāka."
Bet manī ir ellīgi daudz no manas mammas.
Man ir sajūta, ka esmu ārpus sistēmas,
bet es tur joprojām esmu iestrēdzis.
Vienīgais veids, kā atbrīvoties un izlauzties,
ir izstāstīt patiesību.
RAŠĀDS
Esmu bijis pavārs visu mūžu.
Kad augu, visi zināja, ka būšu pavārs.
Kā jums iet? Esmu pavārs Rašāds. Esmu Black Food Collective dibinātājs.
Es sāku Black Food Collective 2017. gadā. Mūsu pirmais pasākums bija AfroTech.
Vai visi var pielikt roku un palīdzēt viņiem izkraut to mašīnu?
-Kā šodien konference? -Labi.
Nevajadzētu, ka cilvēki sastājas te.
Tas, kā pārtikas industrijā trūkst,
ir melnādaino pārtikas uzņēmumi.
Esmu pavārs Rašāds. Es šo visu saturu kopā.
CHOPPED UZVARĒTĀJS PAVĀRS RAŠĀDS
Ēdiens pie viena galda var savest visdažādākos cilvēkus.
-Lūdzu, mīļais. -Paldies. Jūs esat lieliska.
Man vienmēr teica: "Vai nu tu būsi pavārs, vai mācītājs."
Mūsu uzdevums ir radīt un audzēt šos uzņēmumus,
parādot, ka cilvēki var tikt pie turības
savā kopienā un ģimenē
un nopelnīt iztiku visam mūžam.
Kad vien esmu cilvēku priekšā un runāju,
man saka: "Ak dievs! Tas bija tik spēcīgi, ko tu pateici."
Es saku: "Tas neesmu es."
Tas nav Rašāds.
Man ļoti labi ir iemācīts uzlikt masku.
Tāpēc es varu piecelties un saģērbties kā vislabākie,
uzlikt smaidu uz sejas un... pozitīvs,
bet iekšēji justies pilnīgi salauzts.
Sīkumi manā bērnībā mani ir ietekmējuši ļoti nopietni.
Kad biju pavisam mazs, mūsu mājā iebruka policija
un manu tēti aizveda uz cietumu.
Atceros, ka viņu cietumā apciemoju.
Pieaugot esmu redzējis daudz ko.
Man ir draugi narkomāni.
Man ir draugi, kas staigā apkārt, sarunādamies ar sevi.
Man ir...
visi šie cilvēki... šie melnādainie cilvēki, kurus pazīstu
un kuri ir jaunāki un vecāki un cenšas tikt galā...
vai netiek galā ne ar ko...
Kad es uz viņiem skatos...
Kad es uz viņiem skatos, es redzu sevi.
Pārsvarā cilvēkiem ir lieli aizspriedumi...
RUNĀ DR. BRŪSS PERIJS
CHILDTRAUMA ACADEMY PADOMES LOCEKLIS
...pret tiem, kam ir garīgās veselības traucējumi.
Un ironiski - nedomāju, ka ir kāds cilvēks, kuram starp ģimenes locekļiem
nebūtu neviena, kurš cieš no depresijas, trauksmes, atkarības vai traumas.
Ņemot vērā šos četrus aspektus, domājams, tiek aptverti 80 % iedzīvotāju.
Cilvēki bez šaubīšanās pateiktu,
ka viņu bērnam ir vēzis un ir vajadzīga ārstēšana.
Bet viņiem ir kauns pateikt: "Manam bērnam ir depresija,
un man viņš jāved ārstēties."
Domāju, ka mūsu sabiedrībai vēl ir daudz jāaug.
Manī tika iesēta nedrošība:
vai varu par to runāt, vai varu būt par to godīgs?
"Klusu!" "To nesaki!" "Nē, nomierinies!"
"Ak nē, tu par daudz runā."
Piedzīvojot depresiju un trauksmi, es pazaudēju kaisli uz ēst gatavošanu.
Tās vairs nav nemaz.
2018. gadā es uzvarēju šovā Chopped.
Pavār Rašād Ārmsted, tu esi Chopped uzvarētājs.
Mirkli izbaudi uzvaru, pirms nes uz banku savus 10 tūkstošus.
Paldies.
Es savu Chopped sēriju pat nenoskatījos.
Atceros, kādas man bija sāpes, kamēr piedalījos tajā šovā.
Gada laikā mana dzīve ir pilnīgi mainījusies.
Esmu izšķīries, slēdzis divus restorānus. Mašīnas nav.
Kredītreitings briesmīgs.
Runājot no melnādainā cilvēka skatpunkta,
es cenšos darīt tik daudz ko pareizu,
kā man ir teikts, kas man jādara,
kādam man jābūt, kā man jārīkojas
un kā man jādzīvo,
nezinot, ka ir zemūdens akmeņi.
Mašīnu noma pateica, ka es izskatos pēc vīrieša,
kurš izmantojis viltotu kredītkarti.
Mani uz dažām minūtēm aizturēja, jo esmu melnais.
Viņš stāv neatļautā vietā. Ieliec to feisbukā!
Apstājos uz divām sekundēm. Tas nav jāliek feisbukā.
Šis ir manai aizstāvībai, jo, ja saucat policiju...
ja saucat policiju tāda cilvēka dēļ,
kurš apstājies uz divām sekundēm, tas ir slimi.
-Jā. Tiklīdz ir viens, tūlīt būs daudzi. -Īpaši tāpēc...
Dažreiz tā dēļ gribas atmest visam ar roku.
Tā dēļ gribas cīnīties vēl vairāk.
Bet jebkurā gadījumā šī ir viena no tām lietām, kur...
kur ir jāatrod cerība šajā tumsā.
Mums melno kopienā
gadiem ir mācīts iet uz baznīcu, nest to Dieva priekšā,
un tad viss būs labi.
Terapija ir tabu situācija melnādaino kopienā.
Mēs to nedarām.
Tāpēc man nācās visu norīt.
Tagad es ciešu no depresijas un trauksmes.
Dažreiz man uznāk domas par pašnāvību.
Tā ir smagākā sajūta manā dzīvē.
It kā man būtu jātur svaru stienis.
Jo es burtiski staigāju apkārt, mēģinot noturēties.
Es esmu tāds.
"Tā. Tikai turies, turies!"
Atgriežas bērnības atmiņas.
Un bailes mani kropļo.
Bet man ir jāturpina iet uz priekšu, jo, ja neiešu,
ko gan es darīšu?
Es jūtos kā tie kāmji, kas skrien ritenī.
Es tikai eju, eju, bet nekur neaizeju.
Braucu uz terapiju. Nezināju, ka par to tā nervozēšu.
Man galvā tagad ir tūkstoš, miljons lietu.
Vienkārši...
Turklāt šorīt man bija ļoti grūti tikt ārā no gultas.
Bija viena no tām dienām, kad tas ir īsts izaicinājums -
pamosties un sākt kustēt.
Jo viss mudināja... teica man:
"Vienkārši pārcel! Izdari šo! Izdari to!
Tev jāizdara šis, un vienkārši paliec gultā - esi pelnījis atpūsties."
Un tamlīdzīgi labi padomi.
Bet... man bija jātiek tam pāri.
Esmu iemācījies: ja par kaut ko runā, tas pēc tam notiek.
Ir lietas, par kurām es dažreiz cenšos nerunāt
un citiem nestāstīt.
Terapijā par to ir jāstāsta,
ja tiešām gribas tikt ar to galā.
Tāpēc es jūtos neērti.
Jā, tas bija... tas katrā ziņā bija saspringti,
bet tas bija...
Par dažām lietām, ko es...
par dažām situācijām, ko es viņai stāstīju, viņa teica...
"Ak vai!
Tie ir ļoti nopietni brīdinājuma signāli."
Tas uzjundīja tik daudz dažādu emociju.
Bāc!
Ir tik tālu, ka, ja es godīgi neatzīšu, kādā situācijā esmu,
ja es neizdzīvošu visu, kam tagad eju cauri,
ja es mēģināšu par to melot vai to nomaskēt,
situācija kļūs bīstama.
Maskai ir jākrīt.
Es no tā atbrīvošos vienīgi tad, ja masku noraušu.
Smadzeņu veselība ir tikpat svarīga
kā visa pārējā ķermeņa veselība.
Lai varētu tās trenēt kā muskuli...
Zinu, ka smadzenes nav muskulis, bet, lai varētu tās trenēt...
Tikpat lielā mērā kā pievēršam uzmanību fiziskajai veselībai...
-Jā. -...mums vajadzētu pievērsties
arī garīgajai veselībai.
Tās abas nav nošķirtas. To mēs zinām. Tās ir nesaraujami saistītas.
Taču visā sabiedrībā, visā pasaulē
līdz ar aizspriedumiem, kas ar to saistīti,
garīgā veselība it kā paliek otrajā plānā, turklāt tas ir neredzams ievainojums.
Un tas, ko nevaram redzēt, tas, ko nesaprotam, mūs biedē.
Un ir grūti runāt par kaut ko tādu,
ko daudzi cilvēki, iespējams, nejūt.
Labi. Sitiens.
Labi. Paliec lejā!
Zodu lejā!
Man palikuši seši mēneši līdz olimpiskajām spēlēm.
Pašlaik esmu trešajā vietā pasaulē,
un visi gaida, lai es...
ne vien aizbrauktu uz Tokiju, bet arī iegūtu zeltu.
Vērojot viņu ringā: viņa var noturēties visu cīņu
un tad ar vienu sitienu to uzvarēt.
Un tas... Man tas šķiet kā meistardarbs.
VIRDŽĪNIJA FUKSA KRISTĪNA KRUSA
...čempione
Virdžīnija Fuksa!
DŽINIJA
Kad biju maza, man likās: "Man nekādas slimības nav.
Es neesmu slima."
Rokas augstāk!
Pamatskolā man sākās anoreksija.
Sākumā es vienkārši ievēroju diētu, un tad tas kļuva arvien izteiktāk,
un man patika mani rezultāti.
Nonāca tik tālu, ka zaudēju pārāk daudz svara.
Ārsti un vecāki bija uztraukušies, lai nenonāk tik tālu,
ka aizeju bojā vai sevi galīgi nobadinu.
Tāpēc mani nosūtīja uz stacionāru.
Tur ārsti atklāja,
ka anoreksijas patiesais iemesls
ir slimība - OKT jeb obsesīvi kompulsīvie traucējumi.
KOLORĀDOSPRINGSA ASV OLIMPISKĀ PILSĒTA
AR LEPNUMU - ASV BOKSA MĀJAS
Kad esmu te, Kolorādospringsā, un šī istaba ir man vienai,
dažreiz šī istaba var būt gandrīz kā cietums.
NOTĪRĪT BOKSA APAVUS
ZOBI NOTĪRĪT
Mani atkal var pārņemt OKT.
Neviena cita te nav.
Un es varu turpināt tīrīt līdz pieciem rītā.
Man treniņam ir vajadzīgi boksa apavi,
bet es tos nevaru vilkt, ja tie nav tīri.
Es savus apavus mazgāju bieži, jo man liekas,
ka to apakša ir ārkārtīgi netīra.
Tātad man nepatīk tā sajūta, kad jāvelk netīri apavi.
Sasodīts!
Tā.
Kurpe pieskārās man pie rokas.
Tāpēc man tagad jāiet mazgāt rokas.
Es šo saucu par apburto loku.
Kad es kaut ko tīru, to darot, es nosmērējos.
Un tad es eju tīrīt pati sevi.
Tā. Vajag ziepes.
Domāju, ka tas aizņems desmit minūtes, bet...
Bet, kā es sev vienmēr saku - kad notiek šis,
tas maina visu.
Daudzreiz ziepēm ir jāiekrīt man plaukstā noteiktā veidā, citādi...
citādi tā nekļūst tik tīra, cik es gribu.
Man ir sajūta, ka jālieto divas dažādas ziepes, lai būtu tīrs.
Un es nezinu, kāpēc, bet manas smadzenes tā saka.
Te man pieskārās tā kurpe.
Pieskārās pie plaukstas locītavas, tāpēc es cenšos,
lai tās uzkristu uz locītavas tā, kā tā pieskārās.
Tā...
OKT ir kā slazds.
Es visu laiku sev saku: "Izbeidz!" Bet nevaru.
Esmu kā ieslodzīta šajā tīrīšanas aplī.
Kaut arī gribu no tā izkļūt, gribu izbeigt...
Gandrīz ir.
...mans prāts saka: "Nē, vēlreiz."
Man ir tā: ja es nenomazgāju rokas pareizi,
ķermeni pārņem ļoti nepatīkama sajūta -
prāts aizmiglojas, muskuļi saspringst.
Es vienkārši... nespēju normāli padomāt.
Un tas nepāriet.
Mūža lielāko daļu es to slēpu.
Un tas mani padarīja nedrošāku.
Es sev nepatiku.
Es to slēpu tik ilgi, jo domāju: cilvēki mani nosodīs
un padomās, ka esmu ķerta.
Tas, ka esmu to citiem atklājusi, man ir palīdzējis to labāk izprast.
Kad izstāstu, man prasa: "Kāpēc tu tā dari?"
Un es sāku domāt: "Kāpēc es tā daru?"
Tātad man ir jādomā, kāpēc es tā daru, un tad es izdomāju:
"Skaidrs."
-Kā tad. -Redzi?
Redzi, ko tu dari?
Man nepatīk, ja saites pieskaras zemei.
Komandas biedrenēm ir vienalga. Viņas tā...
Saitē rokas. Viss skaras klāt zemei.
Bet es: "Nē! Nē!"
Vai, kad Dērvins man saites ņem nost, skatāmies, lai tās neskartos pie grīdas.
Viņš beidzot ir iemācījies - pārliek tās pār plecu.
Viņam pagāja kāds laiks, bet nu viņš zina.
Tā ir kā spēle "Augstāk par zemi". Zemē būt nevar - tā ir netīra.
Tā es saku.
Un mani OKT... Daudzi cilvēki, kuriem ir bailes no netīrības,
baidās no tā, ka viņi saslims un nomirs.
Manas bailes nav tādas.
Es neuztraucos: "Ak dievs! Man mutē ir viņas asinis.
Es tagad saslimšu un nomiršu."
Par to es neuztraucos.
Manas bailes vairāk ir tādas,
ka tā netīrības un pretīguma sajūta liek man justies kā pretīgam, netīram cilvēkam.
OKT ir uzmācīgas domas,
kas izraisa stresu, trauksmi vai bailes...
RUNĀ DR. ENDŽELA SMITA KLĪNISKĀ PSIHOLOĢE
...un atkārtotas darbības, kuru nolūks ir šo stresu samazināt.
OKT izpaužas daudzos veidos.
Vispazīstamākie ir "kārtošana" un "simetrija"
jeb nepieciešamība, lai viss būtu savās vietās.
Ja OKT ir saistīti ar netīrību, rodas bailes no pretīguma sajūtas.
Šī pretīguma sajūta ir ļoti nepatīkama.
Tā ir nepanesama, tā nekad nebeigsies,
un tiek veikti rituāli, lai no šīs nepatīkamās sajūtas atbrīvotos.
Es vienmēr esmu spējusi
neielaist savus OKT boksā.
Bet pagājušais februāris bija pilnīgi citāds.
Trīs diennaktīs es pagulēju varbūt pāris stundu.
Es biju sporta zālē, un kaut kas pieskārās manai ādai.
Es gāju to nomazgāt, bet...
Es mazgāju to mazo vietiņu,
kas divas sekundes bija pieskārusies zemei.
Es to vietiņu mazgāju kādas 30 minūtes
un tad gāju mazgāt drēbes.
Bet mazgāšana nenotika pareizi,
tāpēc man tā pāris reižu bija jāatkārto.
Tā tas saasinājās.
Ar mazgāšanos dušā kļuva sliktāk un sliktāk.
Nu tā aizņēma veselu stundu.
Agrāk mazgājoties es vienā reizē izmantoju vienu sūkli,
bet nu es vienā reizē sāku izmantot kādus desmit sūkļus.
Pieci ziepju gabaliņi vienai reizei.
Es iztērēju lielās dušas želejas pudeles.
Vienā mazgāšanās reizē - divas pudeles.
Turklāt es neēdu, jo man nebija laika nokāpt lejā uz kafejnīcu un paēst.
Man bija jānomazgājas pirms nākamā treniņa.
Es tā dzinos pēc tās sajūtas, ka, to darot,
mani muskuļi saspringa un es...
elpoju tik smagi, ka tas bija gluži kā treniņš.
Es darbojos visu diennakti bez pārtraukuma, guļot stundu.
Kad neguļ trīs diennaktis,
sāk rādīties tas, kā nav, un nevar skaidri padomāt.
Un trešajā naktī es tajā iestrēgu.
Es darīju to visu laiku, bet nekas nemainījās.
Sajūta, ka jākļūst tīrai, nemainījās,
un es uz sevi ļoti sadusmojos.
Saucu: "Izbeidz taču!" Kliedzu uz sevi.
Raudāju. Saucu: "Ak dievs, kāpēc es nevaru izbeigt?"
Un staigāju uz priekšu un atpakaļ.
Uzvedos ekscentriski.
Nezināju, ko iesākt. Es biju iekritusi šajā slazdā.
Nu es vairs nespēšu boksēties. Es vairs nespēšu socializēties.
Likās - nu es vairs nespēšu dzīvot,
jo, ja piecelšos un mēģināšu dzīvot,
es iekritīšu tajā slazdā un netikšu no tā ārā.
Tajā brīdī es biju tā pārmocījusies. Es histēriski kliedzu.
Es nokritu uz grīdas.
Un tajā brīdī es sapratu: "Man vajag nopietnu palīdzību,
un labāk to darīt tagad, kamēr nav par vēlu."
Kādus vēl vārdus tu esi dzirdējusi,
kas attiecas uz aizspriedumiem par garīgo veselību?
-Traks. -Traks.
-Nojūdzies. -Nojūdzies.
-Tērēts. -Tu esi psihs.
Jā. Nervu sabrukums.
-Jā. -Tie aizspriedumi, ka...
mani uzskatīs par nepilnīgu,
manuprāt, ir vislielākie, kad runa ir par garīgo veselību.
Paskat, cik daudzus gadus
cilvēki to ir slēpuši paši savā ģimenē,
negribot, lai kāds to uzzina.
Un, ja vecāki negrib par to runāt
un draugi nevar to atgādināt,
tad cilvēkam nav nekāda iemesla domāt: "Acumirkli!
Varbūt to ir izraisījusi mana audzināšana."
Jā, un katrs, kas ir glabājis noslēpumu,
dzīvojis kaunā, ir ļāvis...
ļāvis klusēšanai radīt sevī aizspriedumus
un pats šo kauna radīto šķērsli pārvarējis...
Viņš aptver: ja to pastāsta citiem,
tas ļauj ne vien citiem viņu ieraudzīt citādi,
bet arī viņš pats sevi ierauga citādi
un beigās var palīdzēt ļoti daudziem cilvēkiem.
Tāpēc man patīk šādi atklāsmes brīži
un iespēja pastāstīt citiem stāstus,
kuri cilvēkiem kādā citā ļauj saskatīt sevi.
Un vienmēr, kad redzu kādu kā Lady Gaga,
kas nāk atklātībā un runā par to,
es zinu, ka tas ir ļoti labi, jo tad cilvēki var teikt:
"Tu? Pat tu ar visu to, kas tev ir un ko esi piedzīvojusi?"
Tāds ir mērķis, mudinot, lai cilvēki sāk par to runāt atklāti.
Lūdzu, sagaidiet nepārspējamo Lady Gaga!
Kad es satiku Opru un mums bija tā saruna...
Garīgā veselība ir krīze.
Tātad ārstēšana tev ir palīdzējusi?
Ārstēšana man ir ārkārtīgi palīdzējusi.
Un pēc tam viņa ienāca pie manis istabā.
Tu biji tik trausla, tu biji tik patiesa, tu biji tik īsta...
Un mēs abas raudājām un apskāvāmies.
Es jutu, ka esmu kopā ar cilvēku, kurš ir uzticams.
Manā galvā tiešām notika trakas lietas,
un es pie tā joprojām strādāju.
Un...
es cenšos ar savu pieredzi kādam palīdzēt,
nevis vienkārši,
nezinu, to noslēpt un izlikties.
Nespēj nolasīt, nespēj nolasīt
Nē, viņš nespēj nolasīt Manu pokera seju
Viņa mani intriģē kā neviens
STEFANIJA
Domāju, ka garīgās veselības problēmas man bija jau bērnībā.
Kad es biju ļoti jauna, es graizījos.
Mani ir izmantojuši...
un man ir ļoti grūti to izstāstīt tā,
lai es justu, ka jaunieši to var klausīties droši
vai pat vecāki cilvēki - kāpēc kāds vispār graizās.
Esmu pārliecināta, ka man šo tieksmi
radīja nepieciešamība parādīt, ka man sāp.
Paklau
THE BITTER END 2006. GADA 20. JANVĀRIS
Man ir baigās ambīcijas
Man bija 19 gadi,
un es strādāju mūzikas biznesā.
Un producents man teica...
"Novelc drēbes!"
Un es teicu nē.
Un aizgāju.
Un...
viņš man teica, ka sadedzinās visu manu mūziku.
Un viņš nebeidza...
Viņš nebeidza man to prasīt, un tad es vienkārši sastingu un...
Es pat neatceros.
Un es neteikšu viņa vārdu.
Es saprotu kustību "Es arī".
Es saprotu, ka daži cilvēki tajā jutās ļoti labi,
bet es ne.
Es nekad vairs negribu satikt to cilvēku.
LADY GAGA ATKLĀJ: VIŅAI BIJUŠI PTST
PĒC SEKSUĀLA UZBRUKUMA PUSAUDZES GADOS
Šī sistēma ir tik vardarbīga un bīstama.
"ES PIEDZĪVOJU DAŽĀDAS TRAUMAS
BET IZTURĒJU UN DZĪVOJU TĀLĀK."
Pēc vairākiem gadiem es devos uz slimnīcu. Pie manis atveda psihiatru.
Es teicu: "Atvediet man īstu ārstu!"
Teicu: "Kāpēc te ir psihiatrs? Es nejūtu savu ķermeni."
Vispirms mani visu pārņēma sāpes.
Tad es kļuvu nejutīga.
Un pēc tam es biju slima nedēļām un nedēļām, un nedēļām ilgi.
Un es sapratu, ka tās ir tās pašas sāpes, ko izjutu,
kad tas cilvēks, kurš mani izvaroja un padarīja grūtu, izmeta uz stūra.
Manu vecāku mājā.
Jo es vēmu.
Un man bija slikti.
Jo es biju izmantota.
Es noslēdzos studijā uz vairākiem mēnešiem.
LADY GAGA APRAKSTA SAVUS PTST SIMPTOMUS:
"VISU ĶERMENI PĀRŅEM SPAZMAS"
Es gribu...
spēt pateikt visiem, kas skatās, ka tagad es asaras noslauku.
Un eju tālāk. Tā... Redzat?
Tā...
Atveru acis. Man to iemācīja.
Jāiztaisno pleci. Jāatver acis.
Tas palīdz savākties.
Es zinu, kur atrodos, ja? Esmu sava biroja pagrabstāvā.
Un...
No tādiem gadījumiem var atgūties.
Bet, kad... tas tevi ir ietekmējis ļoti spēcīgi...
tas var tevi izmainīt.
Man bija pilnīgs psihiskais sabrukums.
Un pāris gadus
es vairs nebiju tā pati meitene.
LADY GAGA ATCEĻ ATLIKUŠOS JOANNE TURNEJAS KONCERTUS
"SPĒCĪGU SĀPJU" DĒĻ
Kad man ir sāpes, es jūtos tā...
LADY GAGA ATCEĻ TURNEJU FIBROMIALĢISKU SĀPJU DĒĻ
...kā es jutos, kad biju izvarota.
Man tik daudzas reizes ir taisīta magnētiskā rezonanse un skenēšana.
Man nevar... Man neko neatrod.
Bet...
mans ķermenis atceras.
Es nespēju sajust neko.
Es noslēdzos no cilvēkiem.
Ir tā, it kā smadzenes aizietu bezsaistē.
Un es nesaprotu, kāpēc neviens cits nekrīt panikā,
bet es esmu... galējā paranojas stāvoklī.
Tā tiešām ir ļoti reāla sajūta,
ka, lai kur es ietu, man seko melns mākonis,
kas man iegalvo, ka esmu nevērtīga un ka man jāmirst.
Un es mēdzu kliegt un sisties pret sienu.
Un zināt, kāpēc nav labi graizīties?
Zināt, kāpēc nav labi sisties pret sienu?
Zināt, kāpēc nav labi sev kaitēt?
Tāpēc, ka tas liek justies vēl sliktāk.
Liekas, ka jutīsies labāk,
jo būsi kādam parādījis: "Ei, paskat! Man sāp."
Tas nepalīdz.
Es cilvēkiem vienmēr saku: "Pasaki to kādam! Nerādi!"
Un domāju: iemesls tam, kāpēc esmu graizījusies vēl pavisam nesen,
ir tas, ka mana garīgā izveseļošanās
ir bijusi lēna.
Tā ir lēna uzlabošanās.
Un...
pat ja man ir bijuši seši izcili mēneši...
pietiek tikai ar vienu grūdienu, lai...
es justos slikti.
Un ar vārdiem "justos slikti" es domāju -
gribētu graizīties, domātu par miršanu, prātotu, vai es to kādreiz izdarīšu.
Es apguvu visus paņēmienus,
kā sevi no tā izraut.
Pamazām viss sāka mainīties. Tas prasīja divarpus gadus.
Ko tu tajā laikā darīji?
Saņēmu Oskaru.
-Lieliski. -Neviens nezināja.
Lady Gaga, Marks Ronsons,
Entonijs Rosomando un Endrū Vaiats.
Liels paldies.
Liels paldies Kinoakadēmijai par šo brīnišķīgo pagodinājumu.
Visiem, kas tagad ir mājās un cieš,
es, pirmkārt, gribētu pateikt, ka ir ļoti svarīgi,
lai jums tuvumā būtu vismaz viens cilvēks, kurš jūs apstiprina.
Kad saku "jūs apstiprina", es domāju cilvēku, kas jums tic,
kam jūs neesat vienaldzīgs un kas jums pasaka, ka jūsu sāpes ir svarīgas
un tās ir īstas.
Pēc tam es teiktu:
ir iespējams sevi regulēt.
-Čau! -Sveika!
Kā tev iet?
-Čau! Kā iet tev? -Kā tu jūties?
Ja es koncentrējos
un sev pasaku: "Tā, es pamodīšos.
Es veikšu terapiju vai sazemēšos, vai pateikšos,
un es kustēšos un ēdīšu,
un darīšu to, kas nāk par labu manai veselībai."
Es paspēlēšu klavieres. Mazliet padziedāšu.
Iztīrīšu zobus. Parūpēšos, lai ieietu dušā.
Apzināti - visu.
Ja izmantošu pietiekami daudz šo prasmju citu pēc citas,
ja neapstāšos... Un es saku: "Stefanij, esi drosmīga!"
Ir jābūt drosmīgākai. Elpot ir drosmīgi.
Neapstāties ir drosmīgāk.
Un tad es turpinu un nepaspēju ne attapties, kad stāvu savā pagalmā
un saku: "Tā. Esmu atpakaļ."
Es uzskatu, ka ir pareizi...
ēst visu dienu.
Domāju, ka tas ir ļoti svarīgi smadzenēm.
Tāpēc es to uzskatītu... par prasmi.
Uzturs.
Uzturs, kad uzleju vēl aso mērci uz saviem brokoļiem.
Vai tas joprojām ir uzturs, ja brokolis izskatās...
šāds?
Es visu ēdu ar aso mērci.
Tas nav normāli.
Tā līnija, pa kuru eju, ir ļoti interesanta.
Patiesībā tā sajūta, ka gribu graizīties,
un tā sajūta, ka negribu, ir ļoti tuvu kopā.
Visi domā, ka tai jābūt taisnai līnijai
un ka tas ir tāpat, kā, ziniet,
kad cilvēks saķer vīrusu, no kura saslimst un tad izārstējas.
Tas nav tā.
Tas vienkārši nav tā,
un patiesībā man liekas, ka cilvēki te klūp.
Cilvēki te klūp, jo sāk ļoti uztraukties.
Man tā bija. Es sāku uz sevi dusmoties: "Kāpēc man nekļūst labāk? Kas man vainas?"
Un zināt ko? Nekas man nav vainas.
Bet kaut kas nostrādā nepareizi.
Un tam ir jāpievērš uzmanība
un arī tas nav viegli.
RAŠĀDS
Šis gads ir bijis interesants.
Piedzīvoju šķiršanos. Piedzīvoju uzņēmuma zaudēšanu.
Piedzīvoju COVID.
No tā, ka gulēju uz tantes dīvāna...
DIEVI #ES ESMU KARALIS - DIB. 1987
...un burtiski biju bezpajumtnieks - bankrotējis, bez naudas -,
līdz tam, ka tagad cenšos tikt atpakaļ...
Nu man ir sava vieta, kur dzīvot, un es atkal spēju par sevi parūpēties.
Par to es esmu ļoti pateicīgs.
Man bija jāatgriežas te, Oklendā, jo man bija jāatsāk strādāt.
Mēs gatavojam maltītes apmēram 750 cilvēkiem nedēļā.
Ar terapiju gāja diezgan grūti, jo vienā brīdī es to nevarēju atļauties.
Tāpēc man bija jāatrod dažādi paņēmieni, kā turpināt atveseļoties.
Tas, ka palīdzēju Black Food Collective, palīdzēju šiem uzņēmumiem,
tā bija ļoti liela daļa no mana veseļošanās procesa.
Un izpakot visas tās kastes -
emocionālajā ziņā tie bija īsti amerikāņu kalniņi.
Man bija jāizsaiņo daudz lietu, ar ko es negribēju nodarboties.
Es atgriezos mājās karantīnas pirmajā posmā.
Es nezināju, kā runāt ar savu ģimeni un pateikt viņiem,
cik liela ir mana depresija un trauksme.
Jo dažreiz es nespēju atrast vārdus, lai to pateiktu.
Es gribu to pateikt, bet nespēju atrast pareizos vārdus,
lai viņi uztvertu to, ko es saku.
Bet kaut kā viņi tomēr iespraucās manā burbulī.
Man ir prieks par to, jo dažreiz es varu kļūt
tik pārņemts ar savu pasaulīti, ka neredzu, kas notiek apkārt.
Gribi uzkarsēt eļļu tagad?
-Vajadzētu pareizās taukvielas. -Zinu, kā vajag.
-Tā būtu pareizi. -Nē.
Nekad neesi tās lietojusi? Nu re.
-Švaki. -Neko par to nezinu.
Tiešām?
-Ko viņš teica? -Mācīja man,
kā cept gaļu, lai nenāktu virsū dūmi.
Kad augu, mamma ar tēti bija man vienīgais patvērums.
Mana mamma ir vienīgā no visām māsām, kas joprojām ir precējusies.
Viņa ir piedzīvojusi ko tādu, kas vairumu cilvēku salauztu.
Paskat! Jā, jā.
Rašāds bija jūtīgs un draudzīgs.
Viņš vienmēr bija līderis.
Pat, būdams mazs,
viņš visiem bija priekšgalā.
Dažreiz viņš kļūst pakluss...
neko daudz nesaka.
Kad viņš bija mazliet jaunāks, kad auga, es domāju, ka pie vainas pusaudža gadi.
Bet tas ļoti sāka izpausties pēc tam, kad viņš apprecējās.
Tad es pamanīju, ka viss iet vaļā.
Un bija ļoti slikti. Tas bija tumšs laiks.
Tas bija ļoti tumšs laiks.
Vienalga, kā viņš mēģināja izlikties vai izturēties, jo es savu dēlu pazīstu.
Viņš cieta. Viņš ļoti cieta.
Likās, ka dzīve ir kļuvusi ārprātīga,
un tā bija tik ārprātīga, ka es...
nonācu tik tālu... ka iestrēgu.
Trauksme bija desmit reižu lielāka.
Katru dienu. Bet es nevarēju...
Es nevarēju vienkārši sēdēt un ļauties lēkmei.
Man bija jāturpina darboties, kaut arī bija lēkme.
Man bija jāturpina darboties, kaut arī bija depresija.
Un dažreiz man vienkārši pietrūkst vārdu
vai es nespēju atrast īstos vārdus, lai par to pareizi izstāstītu.
Jā.
Tajos ļoti, ļoti sliktajos brīžos
bija gandrīz tā, it kā es būtu cietumā.
Un es netiku no tā ārā.
-Jā. -Zinu.
-Jā. -Es to jutu.
-Jā, mēs to jutām. Mēs zinājām. -Es to jutu.
Un es varēju redzēt, ka kļūst diezgan traki.
Kad viņam tas sākās pirmoreiz, es daudz nebiju klāt.
Es ar viņu runāju...
bet nerunāju pārāk daudz,
jo centos dot viņam telpu un ļaut saprast, ka mēs viņu atbalstām.
Tev vajag, zini...
Tu esi vīrietis. Tev jādara tas, kas jādara.
Tātad mēs savā ziņā atbalstījām.
Bet es negribu, lai jūs justos tā, ka...
jebkas, ko jūs būtu darījuši...
būtu nepareizi, vai ka jūs par kaut ko justos vainīgi, jo...
Tas tā nebija. Tā nebija jūsu vaina.
Tas bija viss pārējais, visi pārējie apkārt,
kas nāca virsū, lai visu sabojātu.
Mani pieķēra noteiktās situācijās,
un tolaik es īsti neapzinājos, kā tas ietekmē jūs.
Īsti neaptvēru, ka tas lielā mērā...
tas atstāja uz jums lielu iespaidu.
-Ļoti lielu. -Es zinu, ka tā bija.
Bet zini, ka tagad vari uz mums paļauties.
Tāpēc... Tu zini - es tevi mīlu.
Lai vai kam tu ej cauri, tu vari uz mani paļauties.
Vairumam cilvēku būtiska nozīme atveseļošanās procesā ir ģimenei.
Un mīloša ģimene, kas spēj mācīties...
RUNĀ KENS DAKVĒRTS GALVENAIS MEDICĪNAS IERĒDNIS,
NACIONĀLĀ GARĪGO SLIMĪBU ALIANSE
...un risināt problēmas, ir neaizstājams resurss.
Bet, ja ir ģimene, kas ir gatava mācīties
un ir gatava nevis cilvēku par viņa trauslumu kaunināt,
bet strādāt līdzi,
var panākt diezgan ievērojamus rezultātus.
Nav jāprasa: "Kas vainas?" Tas nav pareizais jautājums.
Ir jāprasa: kas ir noticis tāds, kas šim cilvēkam
ir izraisījis šādu noturīgu vai pastāvīgu uzvedību.
Šī frāze vai kā to saukt...
-Jā. -...tagad man ir iekalta smadzenēs.
-"Kas ar tevi notika?" -Kad vien kaut kas notiek, kad vien...
Pat tad, kad pret mani tiek vērsts naids un dzēlīgums,
es to atceros, jo...
-"Kas ar tevi notika?" -Kas ar tevi notika?
Kas notika ar viņiem?
Jo "Kas ar tevi notika?" neapsūdz.
Tas ir: "Pastāsti: kas notika?" - nevis: "Kas tev kaiš?"
Un es domāju, ka tas attiecas uz visiem.
Vienīgais, no kā man līdz šai dienai sāk birt asaras -
vēl pēc sešām desmitgadēm - ir apzināšanās...
OPRA
Kad es pirmoreiz pārcēlos uz Milvoki no Atalas apgabala, Misisipi,
un es iepriekš nekad nebiju bijusi prom no vecāsmātes...
Un pēkšņi mani vienkārši ieliek mašīnā un aizved uz Milvoki,
un pasaka: tu savu vecomāti vairs neredzēsi.
Un tagad tu dzīvosi pie mātes -
pie mātes, kuru es īsti nemaz nepazinu.
Un... Jo mana māte bija daļa no tās lielās migrācijas,
kas bija aizgājusi uz ziemeļiem, atstājot bērnus pie vecāmmātēm.
Mana māte dzīvoja pie kādas vidusšķiras sievietes,
kurai bija ļoti gaiša ādas krāsa. Viņu pat varētu uzskatīt par balto.
Tiklīdz es iegāju tajā mājā, es momentā zināju,
ka es viņai nepatīku savas ādas krāsas dēļ.
Un tajā pirmajā naktī
viņa neielaida mani mājā.
Mājai bija neliela verandiņa, kas izgāja uz ielu,
un man bija jāguļ tur uz dīvāna.
Un mana māte...
kurai bija vēl viens bērns, -
tā bija pirmā reize, kad satiku savu pusmāsu, -
mani neaizstāvēja
un nepateica: "Nē, manam bērnam ir jānāk iekšā mājā."
Un tajā brīdī,
kad māte pateica: "Nu labi, tad tu gulēsi te ārā," -
es sapratu, ka esmu viena.
Šodien The Oprah Winfrey Show
ļaus cilvēkiem satikt viņu mīļākās skolotājas.
Daži no viņiem nav tikušies 10, 20, pat 30 gadus.
Bet vispirms es jums gribētu izstāstīt par savu mīļāko skolotāju.
Gribat, lai sāku raudāt? Mani izglāba skolotājas.
Mērija Dankana?
Dankanas kundze!
Ja man būtu bijusi pilna klase ar tādiem skolēniem kā Opra,
es būtu bijusi pārlaimīga.
Tik daudzus savas dzīves gadus
tā bija vienīgā vieta, kur es tiešām jutu, ka mani mīl.
Un tieši tāpēc es ļoti daudzus gadus gribēju būt skolotāja.
Lai es citiem bērniem varētu dot to, ko man bija devušas manas skolotājas.
Dankanas kundzi es tik ļoti mīlu tāpēc, ka viņa manī atraisīja vislabāko.
Tajā gadā es sapratu, ka es varu par kaut ko kļūt.
Viņa man ļāva justies svarīgai,
un es domāju, ka visiem bērniem ir jābūt pašvērtības sajūtai.
Un es vienmēr, pateicoties jums, jutu, ka varu tikt galā ar visu.
Jo saikne ar kādu, kuram tu rūpi,
ir izšķiroši būtiska.
Man tās bija manas skolotājas.
Un tāpēc es zinu, ka skola ir ļoti svarīga.
Izglītība nevar cilvēku izglābt, bet var atbrīvot.
Man tas bija ļoti liels atvieglojums
un deva man...
tādu vērtīguma sajūtu un pašapziņu, kādu mājās es nesaņēmu.
Nemaz nesaņēmu.
Nemaz.
2006. GADA 20. AUGUSTS
Es jūs visas šodien šeit ataicināju, lai pateiktu,
ka jūs būsiet daļa no pašas pirmās klases
Opras Vinfrijas...
OPRAS VINFRIJAS LĪDERĪBAS AKADĒMIJA MEITENĒM
MEIERTONA, DIENVIDĀFRIKA
2007. gadā es Dienvidāfrikā atklāju Opras Vinfrijas Līderības akadēmiju
meitenēm, kurām bija griba, bet nebija līdzekļu.
Pirmajām divām skolas klasēm skolnieces atlasīju es.
Es apbraukāju ciemus un pilsētiņas,
izvēloties meitenes, kurās bija dedzība
dzīvē sasniegt ko vairāk.
Dāmas un kungi,
meitenes no Opras Vinfrijas Līderības akadēmijas.
Bet pirmajā skolas nedēļā
es pamanīju, ka dažas meitenes uzvedas dīvaini.
Es domāju: "Kas ir ar tām meitenēm?
Viņas nespēj savākties, nespēj koncentrēties."
Tāpēc es piezvanīju Dr. Brūsam Perijam,
un viņš teica: "Taviem bērniem ir trauma.
Viņi ir pieraduši pie tāda haosa, ka smadzenes netiek galā
ar vidi, kura sniedz mieru, audzināšanu un atbalstu."
Tolaik es depresiju neizpratu.
Mēs nebijām sagatavoti tikt galā ar traumu vai garīgu slimību,
depresiju, trauksmi.
Katru gadu es tur atgriežos un mācu priekšmetu "Dzīves rokasgrāmata".
Es izmantoju Maikla Singera grāmatu The Untethered Soul.
Viņš runā par ērkšķiem, kas ir katrā no mums.
Notikumi, kas dzīvē ir bijuši, kas ir apklāti, kas ir apspiesti,
kas nav atrisināti,
kas noved situācijās, par kurām nav skaidrs, kā es tur nonācu...
Tas nozīmē, ka ērkšķis ir sakustināts.
Kas ir tas ērkšķis, kas jums jāizvelk?
Pirmā meitene teica: "Mans ērkšķis ir dusmas.
Manī ir tik lielas dusmas."
Klasē bija 72 meitenes.
"Manī ir tik lielas dusmas."
Viņa teica: "Jo, kad man bija četri gadi...
es mēģināju vecaimātei pateikt, ka tēvocis mani aiztiek.
Un viņa teica: "Meitēn, ko tu runā? Viņš ir tavs tēvocis."
Viņa mani ignorēja. Un, kad man bija septiņi gadi, tēvocis mani izvaroja."
Un viņa teica...
"Katru reizi, kad aizbraucu mājās...
man aizvien ir jābūt kopā ar to tēvoci.
Un mana vecāmāte zina.
Es tur neko nevaru izdarīt.
Un es esmu tik dusmīga."
Bija klusums, jo neviena nespēja noticēt, ka viņa tiešām ir to pateikusi skaļi.
Es teicu: "Tu neesi vienīgā meitene, kam ir šāds stāsts.
Varu saderēt, ka tu neesi vienīgā meitene, kam ir šāds stāsts.
Un es gribētu, lai tās meitenes šajā telpā...
kam ir šāds stāsts, pieceļas.
Es gribu, lai pieceļaties, iestājoties par viņu.
Un, to darot, jūs iestāsieties pašas par sevi,
jo viņas vecāmāte par viņu neiestājās.
Kura par viņu iestāsies?
Bet es gribu, lai pieceļaties tikai tad, ja zināt, par ko viņa runā,
un jums ir līdzīgs stāsts."
Klasē, kurā bija 20... 72 meitenes, piecēlās 24.
Kad man bija 9, 10, 11 un 12 gadi...
mani izvaroja mans 19 gadus vecais brālēns.
Es nezināju, kas ir izvarošana.
Es, protams, nezināju tādu vārdu.
Es nezināju, kas ir sekss. Es nezināju...
Es nezināju, kā rodas bērni.
Es pat nezināju, kas ar mani notiek.
Un es šo noslēpumu glabāju.
Un...
es to vienkārši pieņēmu.
Ka mazai meitenei nav droši...
pasaulē, kas pilna ar vīriešiem.
Bērnības trauma nevar neatstāt sekas.
Var tikt tai pāri un atrast savu ceļu dzīvē,
bet šajā procesā noteikti būs sāpes...
RUNĀ DR. BRŪSS PERIJS
CHILDTRAUMA ACADEMY PADOMES LOCEKLIS
...būs rētas un būs grūtības.
Un es domāju, ka ir ļoti svarīgi,
lai cilvēki saprastu,
ka ikviens sevī nes ko tādu.
Ikvienam ir nasta. Mēs tikai nezinām, kāda tā ir.
Un tāpēc, veicot jebkādu ar garīgo veselību saistītu darbu,
ir ļoti svarīgi uzzināt cilvēka stāstu.
Izstāstīt savu stāstu,
spēt pateikt skaļi: "Ar mani notika tā," -
ir izšķiroši svarīgi.
Es nestāstu šo stāstu, lai kaut kā palīdzētu sev.
Jo, godīgi sakot, to stāstīt ir grūti.
Man par to ir liels kauns.
Kā lai cilvēkiem paskaidro, ka man ir privileģēts stāvoklis, man ir nauda,
man ir ietekme, bet es jūtos nožēlojami?
Nu kā tas ir iespējams?
Es tiešām gribētu... Es nestāstu jums savu stāstu tāpēc,
ka gribētu, lai kāds mani žēlo. Man viss kārtībā.
Bet atveriet savu sirdi kādam citam!
Esmu izgājusi tam cauri un zinu, ka cilvēkiem ir vajadzīga palīdzība.
Tas, ka spēju ar jums runāt, ir daļa no mana atveseļošanās procesa.
Es vairs nebaidos.
Jo es nebaidos pateikt: jā, man tiešām ir depresija.
Jā, man tiešām ir trauksme
un tādi brīži, kad negribu darīt neko.
Un man ir tādi brīži, kad es kļūstu dusmīgs un kļūstu bēdīgs,
un kļūstu pārāk emocionāls. Tas viss man ir.
Tāds es tagad esmu. Es to izjūtu visā pilnībā.
Bet zināt ko? Man ir prieks, ka esmu to izjutis.
Es domāju, ka tie cilvēki, kuri atzīst savas garīgās veselības problēmas,
tiešām ir kā supervaroņi.
Ja jūs esat piedzīvojis grūtības,
tas nenozīmē, ka jūsu bērniem vai visiem pārējiem
ir jāpiedzīvo tas pats, kas jums.
Es zinu, ka mans uzdevums un pienākums ir šo ciklu pārraut.
Tulkojusi Inguna Puķīte