Mes dar tik pradedame
pamėginti suprasti tai, ką vadiname psichine sveikata.
Nesvarbu, kokia tavo rasė, kultūra ar sluoksnis,
psichinės sveikatos problemos yra universalios.
Kenčiu nuo obsesinio kompulsinio sutrikimo (OCD).
Galiu atsikelti, gražiai apsirengti,
bet viduje jausiuosi visiškai sugniuždytas.
Visi galvoja, kad susergi, o paskui pasveiksti.
Yra ne taip.
Manau, kiekvienas pačiame artimiausiame rate
rastų žmogų, kuris kenčia nuo depresijos, nerimo, traumos.
DEPRESIJA ATSISKLEIDĖ VISU GROŽIU…
Gera žinia ta, jog gydytis niekada nevėlu.
Čia palūžę žmonės gali sau leisti palūžti.
Turime didžiules galimybes.
Tereikia atsidurti reikiamoje vietoje.
Kiekvienas nešame savo kryželį.
Kiekvienas turime savo istoriją.
Daug žmonių visame pasaulyje
kenčia tam tikrą psichinį, psichologinį, emocinį skausmą…
Aha.
…kurio jie galbūt nepripažįsta,
ypač todėl, jog šie metai mums aiškiai parodė,
pastatę veidrodį priešais visą žmoniją…
- Taip. - …kas mes tokie.
Tad tai, kas kėlė bėdų dar prieš COVID-19,
dabar suintensyvėjo.
Tad, manau, daugeliui žmonių
atskirtis ir vienatvė tapo didžiule bėda.
Manau, jog visi tam tikra prasme gedime,
nes gedima ne tik praradus žmogų.
Gedima praradus bet ką, kas buvo svarbu.
Taigi, vaikai gedi, kad negali baigti mokyklos taip,
kaip įsivaizdavo.
- Draugų apsuptyje. - Draugų apsuptyje.
Kad negali gyventi įprasto gyvenimo.
Tad šie metai suformavo mus kultūrine prasme,
nes iki šiol daugelis žmonių, manau, nebuvo susidūrę su tokiais dalykais.
Iš pradžių kai kurie žmonės tai vertino kaip visų sulyginimą.
- Visiškai nesutinku. - Tai - ne visų sulyginimas.
Tie žmonės, kurie kentėjo, dabar kenčia dar labiau.
- Teisingai. - Manau, vienas dalykas,
su kuriuo sutiksime, pasauliniu lygiu,
yra tai, jog visi tą patį dalyką patyrėme skirtingai.
Teisingai. Tad tai, kaip COVID-19 iš tiesų paveikė žmones,
pamatysime įvairiausiais būdais,
kaip nė neįsivaizdavome,
jei jau sprendėme kažkokias problemas
dar prieš tai.
Šie metai įrodė, jog 99,9 %, jei ne visas 100 % mūsų
- jau oficialiai patyrė… - Tam tikrą traumą.
- …tam tikrą traumą. - Taip.
Tam tikrą gedulą, tam tikrą praradimą.
- Taip. - Kažkas yra pasakęs:
„Skausmas, kuris nesitransformuoja, yra perduodamas.“
Iš esmės tai - projekcija. Teisingai?
Žmonės, kurie… Įskaudinti žmonės, aiškiai įskaudinti,
savo pačių… savo pačių auklėjimo, aplinkos,
to, kas jiems nutiko, kur jie atsidūrė, ką jie matė.
Kas tai bebūtų, jei to nepakeisi, jei neapdorosi,
tai galiausiai pavirs įvairiausiais dalykais,
kurių nesuvaldysi, ir nežinosi, kada tai nutiks.
Neišspręsta problema suės mus iš vidaus.
Ir pats gali to nė nesuvokti. Žiūrėkit, tai…
Esu vienas pirmųjų, kurie tą pripažįsta.
Pirmą kartą eidamas pas psichologą, bijojau. Bijojau prarasti…
Kada pradėjai lankytis pas psichologą?
- Prieš ketverius metus. - Ketveri metai - tai dar nedaug.
Taip, bet ketveri metai psichoterapijos
žmogui, kuris galvojo, kad niekad to nedarys,
yra ilgas laiko tarpas.
Mano aplinkoje nebuvo skatinama apie tai kalbėti.
Visa tai buvo tarsi slopinama.
Aišku. Ir kas privertė pagalvoti, jog tau to reikia?
Praeitis. Kad išsigydyčiau praeities žaizdas.
HARIS
Daugybę metų apie tai nė nesusimąsčiau.
Na, neturėjau tos minties. Nežinojau.
Visuomet norėjau būti normalus.
VEDERBIO MOKYKLA
Būti ne „princu Hariu“, o tiesiog „Hariu“.
Toks gyvenimas buvo sudėtingas.
Bet, deja, kai pagalvoju apie savo mamą,
pirma mintis, kuri ateina į galvą, visuomet yra ta pati.
Automobilyje, apsijuosusi saugos diržu,
kartu su mano broliu,
mano mama vairuoja, o ją persekioja trys, keturi, penki mopedai,
ant kurių sėdi paparacai.
Ir jai sunku įžvelgti kelią per ašaras.
Nebuvo jokios apsaugos.
Vienas iš jausmų, kurie man kyla, yra bejėgiškumas.
Kad esu per mažas. Esu vyras, bet per mažas, kad padėčiau moteriai.
Šiuo atveju, motinai.
Ir tai buvo kasdienybė.
- Gana. Ačiū. - Gerai.
Ar galėtume nufotografuoti?
Kiekvieną mielą dieną iki pat jos mirties.
Toliau sekame informaciją iš Paryžiaus…
1977 M. RUGPJŪČIO 31 D.
…kur princesė Diana pateko į eismo įvykį ir buvo rimtai sužeista.
Jos bendrakeleivis Dodis al-Fajedas, rodos, žuvo.
Prie avarijos galbūt prisidėjo keli paparacai,
fotografai, sekę princesę.
Kai kurių šaltinių duomenimis, jie važiavo motociklais
ir galbūt prisidėjo prie avarijos.
Kai netekau mamos, būdamas 12-os metų,
prieš pat savo 13-ąjį gimtadienį,
nenorėjau tokio gyvenimo.
Dalintis savo gedulu dėl mamos mirties su visu pasauliu.
Ką prisimenu ryškiausiai,
tai arklių kanopų kaukšėjimą grindiniu.
Malo gatvėje, raudonu grindiniu.
Tuo metu mes abu buvome šoke.
Rodos, buvau ne savo kūne,
tik ėjau ir dariau tai, ko visi iš manęs tikėjosi.
Rodžiau dešimtadalį jausmų, kuriuos rodė visi kiti.
Čarlzai.
Pasakiau: „Tai - mano mama. Jūs jos nė nepažįstat.“
Viljamai.
Kai kalbėjai…
Pamėginsiu neapsiverkti…
bet kai kalbėjai, aš galvojau,
kad tie, kurie žavėjosi tavo mama ir mylėjo ją iš toli,
galbūt daugiau mąstė apie jos mirtį, negu tu.
Be abejo.
Labai pykau dėl to, kas jai nutiko,
dėl to, kad nėra teisybės.
Nieko iš to neišėjo.
Tie patys žmonės, kurie persekiojo ją tunelyje,
fotografavo ją mirštančią ant galinės automobilio sėdynės.
Apėmus pykčio priepuoliui, eidavau į parduotuves.
Paimdavau visus tuos siaubingus žurnalus ir sukurdavau didžiulį laužą.
PYKTIS DĖL MIRŠTANČIOS DIANOS NUOTRAUKOS
GĖDA
Nenoriu apie ją galvoti,
nes jei galvosiu,
prieisiu iki to, kad jos susigrąžinti aš negaliu.
Ir tuomet labai liūdėsiu. O kam galvoti apie liūdnus dalykus?
Kam galvoti
apie tai, kad žmogus, kurio netekai, niekuomet nebesugrįš?
Tad nusprendžiau nekalbėti apie tai.
- O šalia esantys žmonės apie tai kalbėjo? - Niekas apie tai nekalbėjo.
Matau, viską kruopščiai suplanavai.
Po to, nežinau, kiek metų,
laikiau galvą smėlyje, nenorėjau nieko girdėti.
Jei žmonės klausdavo… Jau sakiau anksčiau.
Jei manęs klausdavo: „Kaip laikaisi?“, atsakydavau: „Gerai.“
Nei laimingas, nei liūdnas. Tiesiog gerai. „Gerai“ buvo… lengviausias atsakymas.
Tačiau mintyse buvau visiškai išsibarstęs.
Kaskart, kai tekdavo apsirengti kostiumą, pasirišti kaklaraištį dėl savo vaidmens,
pasakyti sau: „Taip. Šypsokis.“
Pažvelgdavau į veidrodį. „Taip. Šypsokis.“
Dar neišėjęs iš namų, būdavau šlapias nuo prakaito. Mano širdis…
Tai buvo „kovok arba bėk“ režimas. Panikos priepuoliai, nerimas.
Ir nuo 28 iki turbūt 32 metų,
buvo baisiausias laikotarpis mano gyvenime.
Išsigąsdavau kiekvienąkart, kai įsėsdavau į automobilį
ir pamatydavau fotoaparatą.
Koks apimdavo jausmas?
Imdavau siaubingai prakaituoti.
Atrodydavo, kad mano kūno temperatūra
būdavo dviem ar trimis laipsniais aukštesnė už kitų žmonių.
Man atrodydavo, kad mano veidas - ryškiai raudonas,
tad visi mato, kaip aš jaučiuosi.
Bet niekas nežinojo, kodėl. Tad būdavo labai gėda.
Įsikaldavau tai į galvą,
ir atrodydavo, kad visi žiūri į mane.
Ant kaktos - lašelis prakaito, o jausmas - tarsi žliaugte žliaugtų veidu.
Prakaituodavau. Ir galvodavau:
„Kokia gėda. Ką jie apie mane galvoja?
Jie nesupranta. Negaliu jiems pasakyti.“
Kur tik beeidavau, ką besutikdavau,
ta energija mane išsunkdavo.
Surinkdavau kitų žmonių emocijas.
Galiausiai pamatydavau žmogų, prakaituojantį labiau už mane,
tuomet sustodavau ir pasikalbėdavau,
nusiramindavau ir galėdavau judėti toliau.
Norėjau gerti alkoholį. Vaistus.
Norėjau daryti tai, kas leistų mažiau jausti tai,
ką jaučiau.
Ir po truputį pastebėjau, na, negerdavau nuo pirmadienio iki penktadienio,
bet atsiimdavau už visą savaitę
per vieną dieną penktadienio ar šeštadienio vakarą.
Gerdavau ne todėl, kad man tai patiko,
bet todėl, kad norėjau kažką paslėpti.
O tuo metu, kai tą darei,
supratai, kad mėgini kažką paslėpti?
Ne. Nesupratau to.
Mano smegenys man sakė, kad aš kovoju.
Bet nesupratau. Kaip galėjau suprasti?
Laimingiausias laikas mano gyvenime buvo 10 metų armijoje.
Be jokių abejonių.
Nes galėjau dėvėti tokią pačią uniformą, kaip visi.
Dalyvauti pratybose, kaip visi.
Pradėjau nuo žemiausio laiptelio, kaip visi.
Niekas su manimi nesielgė kitaip.
Štai taip.
Ten jaučiausi normaliausias,
ir, tiesą sakant, ankstyvoje jaunystėje geriausiai jaučiausi
būdamas Afganistane, toli nuo žiniasklaidos.
Bet turėjau tvarkytis su savo praeitimi, nes manyje prisikaupė daug pykčio.
Artėdamas prie trisdešimtmečio, ėmiau abejoti,
ar mano vieta tikrai čia.
Staiga supratau, kad negaliu nuolat nuo to slėptis.
Šeimos nariai ragino tiesiog daryti, ką reikia - taip gyventi paprasčiau.
Bet aš beprotiškai panašus į savo mamą.
Jaučiuosi tarsi nebūčiau sistemos dalis,
tačiau būčiau čia įstrigęs.
Vienintelis būdas išsilaisvinti -
pasakyti tiesą.
RAŠADAS
Visą gyvenimą dirbau virėju.
Nuo pat vaikystės visi žinojo, kad užaugęs būsiu virėju.
Kaip sekasi? Aš - šefas Rašadas. „ Black Food Collective“ įkūrėjas.
Įkūriau „Black Food Collective“ 2017 m. Pirmasis mūsų renginys buvo „AfroTech“.
Visi, ateikite, iškraukime šį sunkvežimį.
- Kaip šiandien konferencija? - Gerai.
Nesinori, kad žmonės lauktų eilėje.
Maisto pramonėje labai trūksta
juodaodžių savininkų.
Aš - šefas Rašadas. Esu už visa tai atsakingas.
„CHOPPED CHAMPION“ ŠEFAS RAŠADAS
Maistas suvienija prie stalo žmones iš visų visuomenės sluoksnių.
- Prašom. - Ačiū. Dėkoju.
Man visad kartodavo, jog būsiu arba šefu, arba dvasininku.
Mūsų misija - auginti šiuos verslus
ir parodyti, jog galima praturtėti
jų bendruomenėje ir jų šeimoje,
užsidirbti visam gyvenimui.
Kai tik tenka kreiptis į grupę žmonių,
man sako: „Dieve. Tai, ką pasakei, buvo taip stipru.“
Atsakau, kad aš čia niekuo dėtas.
Tai - ne Rašadas.
Mane išmokė užsidėti kaukę.
Tad galiu atsikelti, gražiai apsirengti,
plačiai šypsotis,
bet viduje jausiuosi visiškai sugniuždytas.
Nedideli dalykai mano vaikystėje mane labai stipriai paveikė.
Kai buvau dar mažas, policija įsiveržė į mūsų namus,
ir mano tėtis atsidūrė kalėjime.
Pamenu, kaip jį lankydavau kalėjime.
Augdamas daug ko prisižiūrėjau.
Turiu draugų narkomanų.
Turiu draugų, kurie vaikšto ir kalbasi su savimi.
Turiu…
visi tie žmonės… tie juodaodžiai, kuriuos pažįstu,
vyresni ir jaunesni, jie susiduria su…
arba nieko nedaro.
Tad žiūrėdamas į juos…
Žiūrėdamas į juos, matau save.
Žmonės nepalankiai žiūri…
KALBA DR. BRIUSAS PERIS
VYRESNYSIS BENDRADARBIS, VAIKŲ TRAUMŲ AKADEMIJA
…į žmones, kurie susiduria su psichikos problemomis.
Ironiška, bet manau, kad kiekvienas pačiame artimiausiame rate
rastų žmogų, kuris kenčia
nuo depresijos, nerimo, priklausomybių, traumų.
Nuo to kenčia turbūt 80 % žmonių.
Žmonės iškart pasako,
kad ieškos gydymo vaikui, kuris susirgo vėžiu.
Tačiau jiems gėda pasakyti: „Mano vaiką kamuoja depresija,
ieškosime gydymo.“
Tad, manau, mūsų laukia dar daug darbo.
Mane vertė jaustis nesmagiai
dėl to, ką kalbu, kad atvirai apie tai kalbu.
Sakydavo: „Patylėk.“ „Nesakyk to.“ „Ne, nusiramink.“
„Ne, tu per daug kalbi.“
Paveiktas depresijos ir nerimo, praradau savo aistrą maistui.
Visiškai.
2018 m. aš tapau laidos „Chopped“ nugalėtoju.
Šefe Rašadai Armstedai, esi skelbiamas „Chopped“ nugalėtoju.
Pasimėgauk pergale, prieš nešdamas 10 000 dolerių į banką.
Ačiū.
Aš nė nežiūrėjau tos laidos.
Pamenu, kokį didžiulį skausmą jaučiau, kai filmavausi toje laidoje.
Per metus visas mano gyvenimas apsivertė aukštyn kojomis.
Aš išsiskyriau, uždariau du restoranus. Neturėjau automobilio.
Pinigų - nulis.
Kalbant iš juodaodžio perspektyvos,
stengiesi viską daryti teisingai,
tai, ką visi sako, jog turėtum daryti,
kuo turėtum būti, kaip turėtum elgtis,
kaip turėtum gyventi,
nežinodami, kad yra povandeninės srovės.
Automobilių nuomoje man pasakė, kad aš atitinku aprašymą žmogaus,
kuris naudojo padirbtą kredito kortelę.
Mane kelioms minutėms sulaikė, nes buvau juodaodis.
Šitas vyrukas pastatė automobilį neleistinoje vietoje. Įdėkit į feisbuką.
Stovėjau čia vos kelias sekundes. Nedėsiu į feisbuką.
Tik stengiuosi apsisaugoti, nes jei iškviesit policiją…
absurdas, jei iškviesit policiją,
nes pastovėjau kelias sekundes neleistinoje vietoje.
- Taip. Tada visi pradeda statyt. - Ypač todėl…
Kartais nusvyra rankos.
O kartais norisi dar atkakliau kovoti.
Tačiau vis tiek tai yra tai, ką turi…
turi surasti viltį toje tamsoje.
Juodaodžių bendruomenėje
mus nuolat mokė lankytis bažnyčioje, atsiverti Dievui,
tuomet viskas bus gerai.
Juodaodžių bendruomenėje eiti pas psichologą nepriimtina.
Mes to nedarome.
Tad turėjau viską slopinti.
Tad dabar kenčiu nuo depresijos ir nerimo.
Kartais mane aplanko mintys apie savižudybę.
Siaubingas jausmas.
Rodos, tave užgriūna didžiulis svoris.
Vaikštau ir tiesiogine ta žodžio prasme stengiuosi išsilaikyti ant kojų.
Aš štai toks.
Raginu save eiti, nesustoti.
Prisimenu vaikystę.
Ir mane užvaldo baimė.
Tačiau turiu judėti į priekį, nes jei to nedarysiu,
ką tuomet veiksiu?
Jaučiuosi kaip žiurkėnas rate.
Tiesiog bėgu vietoje.
Vykstu pas psichologę. Negalvojau, kad taip nervinsiuosi.
Mano galvoje - spiečius minčių.
Tik…
Šįryt man buvo labai sunku išlipti iš lovos.
Viena iš tų dienų, kai labai sunku prisiversti
atsibusti ir atsikelti.
Galvoje sukdavosi vienintelė viltis:
„Nukelk vėlesniam laikui. Padaryk tą. Padaryk.
Padaryk ir nesikelk iš lovos, tau reikia pailsėti. Nusipelnei to.“
Ir visų tų gerų dalykų.
Bet… Turėjau visa tai praeiti.
Supratau, kad kai pasakai tam tikrą dalyką, jis atgyja.
Dalykus, apie kuriuos vengiu kalbėti,
nenoriu apie juos kalbėti.
Pas psichologę teks apie tai kalbėti,
jei norėsiu pasiekti gerų rezultatų.
Tad man nebus malonu.
Taip, tai buvo tikrai intensyvu,
bet buvo…
Kai kurie dalykai, kuriuos aš…
situacijos, apie kurias pasakojau jai, ji tiesiog…
„Oho.
Tai tikrai kelia didžiulį pavojų.“
Manyje sukilo daugybė įvairių emocijų.
Varge.
Jei dabar sąžiningai nepasakysiu, kas aš esu,
jei neišjausiu visko, ką dabar išgyvenu,
jei mėginsiu meluoti, slėpti,
tuomet situacija bus pavojinga.
Kaukę reikės nusiimti.
Tik taip galėsiu išsilaisvinti, jei nusiplėšiu tą kaukę.
Išlaikyti sveiką galvą yra taip pat svarbu,
kaip bet kurią kitą kūno dalį.
Treniruoti kaip raumenis,
žinau, kad smegenys - ne raumuo, tačiau galėti jas treniruoti…
Kiek dėmesio skiriame mūsų fizinei sveikatai…
- Teisingai. - …tiek turėtume skirti…
ir savo psichinei sveikatai.
Tie du dalykai - neatskiriami. Mes tą žinome.
Tačiau visuomenėje visame pasaulyje
su tuo pasenusiu požiūriu,
psichinė sveikata yra tarsi ignoruojama, bet tai yra nematoma žaizda.
O dalykai, kurių mes nematome, kurių nesuprantame,
mus gąsdina.
Sunku kalbėti apie kažką,
ko daug žmonių galbūt nejaučia.
Taip. Staigiai smūgiuok.
Štai taip, štai taip. Nekelk galvos!
Prispausk smakrą!
Iki Olimpinių žaidynių - šeši mėnesiai.
Dabar esu trečioje vietoje pasaulyje,
ir visi tikisi iš manęs…
jog ne tik nuvyksiu į Tokiją, bet ir parvešiu auksą.
Stebime ją ringe, ji gali ilgai kovoti,
o gali atlikti vieną smūgį ir laimėti.
Ir tai tarsi… Jaučiu, kad tai - šedevras.
VIRGINIJA FUKS KRISTINA KRUZ
…čempionė -
Virginija Fuks!
DŽINĖ
Kai buvau jaunesnė, įtikinėjau visus, jog nesergu.
Kad esu sveika.
Pakelk rankas.
Kai mokiausi mokykloje, susirgau anoreksija.
Iš pradžių tik laikiausi dietos, tada viskas suintensyvėjo,
ir rezultatas man patiko.
Iki tos akimirkos, kai numečiau tiek svorio,
jog gydytojai ir mano tėvai ėmė baimintis,
kad galiu nusižudyti arba mirti iš bado.
Tad buvau nusiųsta gydytis stacionariai.
Ten gydytojai nustatė,
jog anoreksiją
sukėlė obsesinis kompulsinis sutrikimas (OCD).
KOLORADO SPRINGSAS JAV OLIMPINIS MIESTELIS
Esu Kolorado Springse, turiu savo kambarį,
ir kartais tas kambarys man primena kalėjimą.
NUSIVALYTI BOKSO BATUS
IŠSIVALYTI DANTIS
Puiki terpė pasireikšti mano OCD.
Šalia nieko nėra.
Galiu valyti batus iki penktos valandos ryto.
Man reikia bokso batelių treniruotėms,
bet negaliu jų apsiauti, jei jie - nešvarūs.
Labai dažnai plaunu batus, nes man atrodo,
kad ant jų padų - daugybė mikrobų.
Taigi, nenoriu autis nešvarių batų.
Velniop.
Taigi,
prisiliečiau batu prie savo rankos.
Dabar turėsiu nusiplauti rankas.
Štai koks tas bjaurus ciklas.
Kai kažką valau, išsipurvinu pati.
Tada einu praustis.
Gerai. Kur mano muilas?
Galvojau, užtruksiu dešimt minučių, bet…
Vėlgi, visuomet kartoju, kad kai tai nutinka,
viskas pasikeičia.
Daugybę kartų, na, turiu paimti muilą taip, o ne kitaip, arba…
nusiplaunu ne taip švariai, kaip norėčiau.
Man atrodo, kad reikėtų dviejų skirtingų muilų.
Vėlgi, nežinau kodėl, bet tokie dalykai sukasi mano galvoje.
Štai kuria vieta prisiliečiau prie bato.
Ties riešu, tad pamėginsiu
nuplauti riešą, kur jis prisilietė.
Taigi…
OCD - tarsi spąstai.
Noriu sustoti, bet negaliu.
Užstringu šiame rate.
Nors ir noriu ištrūkti, noriu sustoti…
Jau beveik.
…ateina mintis: „Ne, dar vieną kartą.“
Jei gerai nenusiplaunu rankų,
apima labai nemalonus jausmas,
galvoje viskas susijaukia, raumenys įsitempia.
Ir tuomet… nebegali normaliai mąstyti.
Ir tai nesiliauja.
Didžiąją gyvenimo dalį tą slėpiau.
Dėl to jaučiausi tik dar nesaugesnė.
Nemėgau savęs.
Nes tiek ilgai tą slėpiau, jog galvojau, kad žmonės mane pasmerks,
galvos, kad esu nenormali.
Tačiau kai ėmiau apie tai kalbėti, ėmiau daugiau suprasti.
Kai pasakau, žmonės ima manęs klausinėti: „Kodėl tą darai?“
ir turiu pagalvoti: „Cha. Kodėl tą darau?“
Taigi, turiu pagalvoti, kodėl tą darau, ir kai suprantu, kodėl, pagalvoju:
„Gerai.“
- Žinoma. - Matai?
Matai, ką darai? Matai, ką darai?
Man nepatinka, kai mano bintai siekia žemę.
Visiems mano komandos draugams tai nerūpi. Jie…
Vyniojasi sau. Šluoja grindis su tais bintais.
O aš nervinuosi.
Arba kai Dervinas nuvynioja mano bintus, jis pažiūri, kad jie nepriliestų žemės.
Pagaliau išmoko. Užsimeta juos per petį.
Užtruko, kol išmoko, bet dabar jis jau žino.
Žemė - kaip lava. Mikrobų lava.
Taip sakau.
Mano OCD - kiek kitoks, nes daugelis žmonių bijo mikrobų,
bijodami susirgti ir numirti.
Mano baimė ne tokia.
Manęs nejaudina, kai pajaučiu burnoje savo priešininkės kraują.
Negalvoju, kad galiu susirgti ir numirti.
Dėl to nesijaudinu.
Mano baimė -
dėl to bjauraus purvino jausmo aš pati jaučiuosi bjauri ir purvina.
OCD - tai nuolat apninkančios mintys,
kurios vargina, sukelia nerimą ar baimę…
KALBA ANDŽELA SMIT, KLINIKINĖ PSICHOLOGĖ
…ir pasikartojantis elgesys, kuriuo siekiama sumažinti tą nerimą.
OCD būna įvairių tipų.
Žmonėms geriausiai žinomi tvarkos ir simetrijos siekimas
arba poreikis viską padaryti gerai.
Mikrobų OCD atveju kyla pasišlykštėjimo baimė.
Tas pasišlykštėjimo jausmas yra toks nemalonus,
nepakeliamas, jis ilgai tęsiasi,
ir pasikartojančiu elgesiu siekiama atsikratyti to nemalonaus jausmo.
Iki šiol sugebėdavau neleisti
savo OCD ateiti į boksą.
Tačiau praėjusį vasarį viskas buvo kitaip.
Per tris dienas pamiegojau turbūt dvi valandas.
Ateidavau į salę, ir jei kas prie manęs prisiliesdavo,
bėgdavau nusiplauti, bet…
Nuplaudavau tik tą vietą,
kuri prilietė žemę dvi sekundes.
Plaudavau gal 30 minučių,
o tuomet eidavau skalbti.
Tačiau skalbiniai nebūdavo gerai išskalbti,
tad perskalbdavau juos dar keletą kartų.
Štai kaip viskas išbujojo.
Maudymasis duše tapo vis sudėtingesnis.
Prausdavausi valandą.
Anksčiau kiekvienam prausimuisi naudodavau vis kitą kempinę,
o dabar kiekvienam prausimuisi - gal dešimt.
Penkis gabalėlius muilo.
Pirkdavau didžiulius butelius dušo želės.
Ir vienam prausimuisi sunaudodavau kelis.
Mažai valgiau, nes neturėdavau laiko nulipti į kavinę ir pavalgyti.
Turėdavau nusimaudyti prieš kitą treniruotę.
Taip intensyviai ieškojau to jausmo, jog tuo metu
mano raumenys įsitempė, ir aš…
taip giliai kvėpuodavau, jog tai primindavo treniruotę.
Atrodė, jog nuolat treniruojuosi, per parą pamiegodama vos valandą.
Kai tris dienas nepamiegi,
prasideda haliucinacijos, negali normaliai mąstyti.
O tą trečią naktį aš įstrigau.
Vis kartojau tą patį, bet niekas nesikeitė.
Niekaip neatėjo tas švaros jausmas,
ir aš labai savimi nusivyliau.
Norėjau sustoti. Šaukiau ant savęs.
Verkiau. Galvojau, Dieve, kodėl negaliu sustoti?
Vaikščiojau pirmyn atgal.
Kaip išprotėjusi.
Nežinojau, ką daryti. Pakliuvau į spąstus.
Galvojau, kad nebegalėsiu boksuotis. Nebegalėsiu bendrauti.
Galvojau, kad nebegalėsiu gyventi.
Nes jei atsikelsiu ir mėginsiu gyventi,
pakliūsiu į tuos pačius spąstus ir negalėsiu ištrūkti.
Taip išsekau, jog ėmiau isteriškai klykti.
Nukritau ant grindų.
Ir tuomet suvokiau, kad man tikrai reikia pagalbos,
ir skubiai, kol dar ne vėlu.
Kokie žodžiai sakomi,
kai kalbama apie psichinę sveikatą?
- Beprotis. - Beprotis.
- Nučiuožęs. - Nučiuožęs.
- Ištižęs. - Pamišėlis.
Taip. Nervinykas.
- Taip. - O žodis
„kitoks“, kalbant apie psichinę sveikatą,
manau, yra svarbiausias.
Pažiūrėk, kiek metų
žmonės tą slėpdavo nuo savo šeimos narių,
nenorėdavo, kad kas nors apie tai žinotų.
Ir jei tavo tėvai nenori apie tai kalbėti,
tavo draugai tau apie tai nepasako,
pats nepagalvoji,
kad visa tai kyla dėl auklėjimo.
Taip. Ir visi, kurie saugojo tą paslaptį,
gyveno gėdoje,
leido tai tylai sukurti tą tabu
ir sukurti gėdos barjerą tau pačiam.
Pamatai, kad kai pasidalini savo istorija,
tai leidžia kitiems žmonėms ne tik kitaip tave pamatyti,
bet ir pats save kitaip pamatai
ir galiausiai padedi labai daug žmonių.
Man labai patinka tie suvokimo momentai,
patinka dalintis istorijomis,
kurios leidžia pamatyti save kituose žmonėse.
Ir kaskart, kai pamatau ką nors, kaip Lady Gaga,
išeinant ir apie tai kalbant,
žinau, kad tai - puiku, nes leidžia žmonėms sakyti:
„Tu? Net ir tu, nors tiek visko turi ir patiri?“
Tad reikia, kad žmonės apie tai kalbėtų.
Pasitikite neprilygstamąją Lady Gagą!
Kai pamačiau Oprą, ir mes pasikalbėjome…
Psichinė sveikata yra persilaužimas.
Tai vaistai tau padėjo?
Vaistai man labai padėjo. Noriu pasakyti…
Po to ji nuėjo kartu su manimi į kambarį.
Buvai tokia pažeidžiama, tokia nuoširdi, tokia tikra…
Mes abi verkėme apsikabinusios.
Jaučiau, kad stoviu su žmogumi, kuris jaučiasi saugus.
Mano galvoje vyko siaubingi dalykai,
aš vis dar su jais tvarkausi.
Ir…
Stengiuosi užtikrinti, kad padedu pasidalindama ta patirtimi,
o ne tik,
nežinau, slepiu ir apsimetinėju.
Jis neperpranta
Ne, neperpranta mano veido išraiškos
Ji mane lengvai pričiupo
STEFANI
Mano psichinė sveikata, manau,
kėlė man bėdų, kai dar buvau labai jauna.
Aš save pjaustydavau.
Turėjau su prievarta susijusios patirties,
ir man tikrai sunku viską pasakyti taip,
kad netraumuočiau paauglių ar netgi vyresnių žmonių,
kalbėdama apie tai, kodėl žmonės pjausto save.
Tikrai tikiu, kad tas potraukis man
atsirado iš poreikio parodyti savo vidinį skausmą.
Paklausyk
„THE BITTER END“ 2006 M. SAUSIO 20 D.
Turiu neįtikėtiną ambiciją
Kai man buvo 19-a…
STEFANI GYVAI
…ir dirbau tame versle,
prodiuseris man pasakė…
„Nusirenk.“
Aš atsisakiau.
Ir išėjau.
Ir…
jie man pasakė, kad sunaikins visą mano muziką.
Ir jie nesiliovė…
Jie nesiliovė manęs prašę, ir tuomet aš tiesiog sustingau ir…
Aš ne… Aš nė neprisimenu.
Nepasakysiu jo vardo.
Suprantu tą „Me Too“ judėjimą.
Suprantu, kad kai kurie žmonės dėl jo jaučiasi gerai,
bet aš - ne.
Daugiau niekuomet nenorėčiau susitikti su tuo žmogumi.
LADY GAGA PRISIPAŽĮSTA KENČIANTI NUO PSS
PO TO, KAI PAAUGLYSTĖJE PATYRĖ SEKSUALINĮ SMURTĄ
Ši sistema - labai užgauli ir pavojinga.
„MANE TRAUMAVO ĮVAIRIAIS BŪDAIS…
BET AŠ IŠGYVENAU IR ĖJAU Į PRIEKĮ.“
Nuvažiavau į ligoninę. Jie atvedė psichiatrą.
Paprašiau, kad atvestų tikrą gydytoją.
Paklausiau, kodėl atvedė psichiatrą, juk nejaučiu kūno.
Pirmiausia pajutau didžiulį skausmą.
Tuomet suakmenėjau.
Po to ištisas savaites sirgau
ir suvokiau, kad tokį patį skausmą aš pajaučiau,
kai žmogus, kuris mane prievartavo, nutrenkė mane nėščią į kampą.
Mano tėvų namuose.
Nes aš apsivėmiau.
Ir man buvo bloga.
Nes prieš mane smurtavo.
Buvau uždaryta studijoje mėnesių mėnesius.
LADY GAGA APIBŪDINO SAVO PSS SIMPTOMUS:
VISAS MANO KŪNAS UŽSISPAZMUOJA
Noriu
pasakyti visiems, kurie žiūri, kad dabar nusivalysiu savo ašaras.
Ir eisiu toliau. Na… Matot?
Na…
Atsimerksiu. Mane to išmokė.
Atmeti pečius atgal. Plačiai atsimerki.
Taip atgauni pusiausvyrą.
Štai. Sėdžiu savo biuro rūsyje.
Ir…
Po tokių dalykų galima atsigauti.
Bet kai…
kai tave paveikia labai stipriai,
tai gali tave pakeisti.
Aš psichologiškai visiškai palūžau.
Kelerius metus
buvau visiškai kitokia.
LADY GAGA DĖL „DIDŽIULIO SKAUSMO“ ATŠAUKĖ
LIKUSIUS „JOANNE WORLD TOUR“ KONCERTUS
Kai jaučiu tą skausmą…
LADY GAGA ATŠAUKIA KONCERTUS DĖL FIBROMIALGINIŲ SKAUSMŲ
…jis toks pat, kokį jaučiau, kai mane išprievartavo.
Man padarė įvairiausius tyrimus.
Negalėjo… Nieko nerado.
Bet…
kūnas nepamiršta.
Aš nieko nejaučiau.
DURYS ATSIDARO PAČIOS
Aš atsiribojau.
Rodos, nuvažiuoja stogas.
Nesupranti, kodėl kiti tokie ramūs,
kai tu esi… Kai tau - visiška paranoja.
Labai realiai jauti,
kad tave visur seka
juodas debesis,
sakantis, kad esi nieko verta, kad turėtum mirti.
Aš rėkdavau ir trankydavausi į sieną.
Ir, žinot, kodėl nėra gerai pjaustytis?
Žinot, kodėl nėra gerai trankytis į sieną?
Žinot, kodėl nėra gerai žaloti save?
Nes po to jautiesi tik dar blogiau.
Atrodo, jog pasijusi geriau,
nes tarsi visiems rodai: „Ei, žiūrėkit, man skauda.“
Bet tai nepadeda.
Visuomet sakau žmonėms: „Sakyk kam nors. Ne rodyk.“
Ir kodėl aš dar visai neseniai save pjausčiau,
nes psichinė sveikata taisosi
labai…
lėtai.
Ir netgi
jei turiu nuostabius šešis mėnesius,
užtenka vieno nedidelio dalyko,
ir vėl pasijauti blogai.
Ir sakydama „pasijaučiu blogai“, turiu galvoje
norą pjaustytis, norą numirti, svarstymą, ar tą padarysiu.
Išmokau įvairiai
iš viso to save ištraukti.
Po truputį viskas ėmė keistis. Užtruko 2,5 metų.
Ką tuo metu veikei?
Laimėjau Oskarą.
- Nuostabu. - Niekas nežinojo.
Lady Gaga, Markas Ronsonas,
Entonis Rosomandas ir Endriu Vajatas.
Labai jums ačiū.
Be galo dėkoju Kino akademijai už šį nuostabų įvertinimą.
Visiems, kurie dabar kenčia savo namuose,
noriu pasakyti, jog be galo svarbu,
jog šalia būtų bent vienas žmogus, kuris jus vertina.
Ir kai sakau „jus vertina“, turiu galvoje, kad tiki jumis,
rūpinasi jumis, sako, kad jam rūpi jūsų skausmas,
kad viskas - tikra.
Tuomet pasakyčiau,
kad yra būdas viską subalansuoti.
- Labas! - Sveika.
Kaip sekasi?
- Labas. Kaip tau sekasi? - Kaip jautiesi?
Jei susiimu
ir pasakau: „Gerai, aš atsibusiu.
Pakalbėsiu su psichologu, pasimokysiu, būsiu dėkinga,
pajudėsiu iš vietos, pavalgysiu,
darysiu dalykus, kurie, žinau, padeda sveikatai.“
Paskambinsiu pianinu. Truputį padainuosiu.
Išsivalysiu dantis. Būtinai nusiprausiu duše.
Viską darysiu su nusiteikimu.
Jei viską iš eilės darysiu,
eisiu pirmyn ir sakysiu: „Stefani, būk drąsi“.
Turi būti drąsesnė. Drąsu yra kvėpuoti.
Judėti pirmyn - dar drąsiau.
Einu ir nė nepastebiu, kad jau stoviu kieme
ir sakau: „Gerai. Aš grįžau.“
Tikiu,
kad reikia reguliariai valgyti.
Manau, tai labai svarbu smegenims.
Sakyčiau, kad tai -
įgūdis.
Maistas.
Maistas, nes aš užpilu daugiau aštraus padažo ant savo brokolių.
Ar tai - vis tiek maistas, jei tavo brokoliai…
atrodo šitaip?
Pilu aštrų padažą ant visko.
Tai - nenormalu.
Įdomi ta riba, ties kuria vaikštau.
Tas noras save pjaustyti
ir nenoras to daryti - jie labai arti.
Visi galvoja, kad yra tiesi linija,
kad viskas, na,
kad tai primena virusą - tu susergi ir vėliau pasveiksti.
Yra ne taip.
Viskas tikrai ne taip,
ir, tiesą sakant, manau, taip žmonės ir atsiduria spąstuose.
Žmonės atsiduria spąstuose, nes jie labai nusivilia.
Aš nusivyliau. Nusivili savimi.
„Kodėl situacija nesikeičia? Kas man negerai?“
Žinot, ką? Viskas su jumis yra gerai.
Tik mąstymas nėra aiškus.
Ir į tai reikia atkreipti dėmesį,
o tai - irgi nelengva.
RAŠADAS
Šie metai buvo be galo įdomūs.
Aš išsiskyriau. Praradau verslą.
Persirgau COVID.
Miegojau pas savo tetą,
buvau benamis tikrąja ta žodžio prasme, be cento kišenėje,
stengdamasis atsitiesti…
Dabar jau turiu, kur gyventi, vėl galiu pasirūpinti savimi.
Išmokau būti dėkingas.
Turėjau grįžti į Ouklandą, nes turėjau grįžti į darbą.
Mes pamaitiname maždaug 750 žmonių per savaitę.
Psichoterapija buvo gana sunki, nes vienu metu negalėjau susimokėti.
Tad turėjau ieškoti būdų toliau tęsti gydymą.
Padėjau „Black Food Collective“, padėjau tiems verslams,
ir jie man labai padėjo pagyti.
Kol iškrausčiau tas dėžes,
mano emocijos šokinėte šokinėjo.
Teko išpakuoti daug daiktų, su kuriais nenorėjau turėti reikalų.
Grįžau namo per pirmąjį karantiną.
Nežinojau, kaip pasakyti savo šeimai,
kiek toli pažengė mano depresija ir nerimas.
Nes kartais yra sunku išreikšti tą žodžiais.
Tarsi noriu pasakyti, bet negaliu rasti tinkamų žodžių,
kad jie suprastų, ką noriu pasakyti.
Bet jie tarsi prisiversdavo įeiti į mano pasaulį.
Džiaugiuosi, kad jie tą padarė, nes kartais
aš taip užsisklendžiu tame savo pasaulėlyje, kad nematau nieko aplink.
Nori pakaitinti aliejų?
- Būtų gerai keptos vištienos taukai. - Žinau, kaip tą padaryti.
- Štai kaip reikia daryti. - Ne.
Nesi ragavusi? Matai?
- Anglis. - Nežinau.
Rimtai?
- Ką jis pasakė? - Turėsi mane pamokyti,
kaip iškepti kepsnį ant grotelių, kad dūmai neitų ant manęs.
Kai augau, mano mama ir tėtis viską labai taupė.
Mano mama - vienintelė iš visų savo seserų, kuri dar neišsiskyrė.
Ji išgyveno tai, kas būtų palaužę daugumą žmonių.
Pažvelk. Taip.
Rašadas buvo jautrus ir draugiškas.
Jis buvo lyderis.
Net vaikystėje
jis visiems vadovaudavo.
Kartais jis tampa tylus
ir nekalbus.
Kai jis buvo jaunesnis, pastebėjau kažką paauglystės metais.
Bet viskas sprogo po to, kai jis vedė.
Tuomet pamačiau.
Buvo tikrai labai blogai. Niūrus laikotarpis.
Tikrai niūrus.
Nesvarbu, kad jis stengėsi tą nuslėpti, aš pažįstu savo sūnų.
Jis kentėjo. Labai kentėjo.
Rodės, gyvenimas apsivertė aukštyn kojom,
atsidūriau kažkur,
tarsi įstrigau.
Nerimas sustiprėjo dešimt kartų.
Kiekvieną dieną, bet aš negalėjau…
Negalėjau leisti ramiai pabūti, kai kamuoja priepuolis.
Turėjau irtis į priekį priepuolio metu.
Turėjau irtis į priekį, kai mane kamavo depresija.
Kartais nerasdavau žodžių,
nerasdavau žodžių, kaip teisingai pasakyti.
Taip.
Pačiomis juodžiausiomis akimirkomis
jausdavausi taip, tarsi sėdėčiau kalėjime.
Iš kurio negaliu ištrūkti.
- Taip. - Suprantu.
- Taip. - Aš tą jaučiau. Jaučiau.
- Taip, mes tą jautėme. Žinojome. - Jaučiau.
Mačiau, kad situacija blogėja.
Kai jis pirmą kartą su tuo susidūrė, nepalaikiau jo.
Kalbėdavau su juo,
bet nedaug,
nes norėjau palikti jam erdvės, parodyti, kad mums viskas gerai,
o tu turi, na,
esi vyras ir turi daryti tai, ką turi daryti.
Taigi mes šiek tiek atsitraukėme.
Bet nenoriu, kad jaustumėtės tarsi jūs visi…
Kad viskas, ką darėte,
buvo neteisinga ar jaustumėtės dėl to kalti, nes…
Taip nebuvo. Visai ne.
Tai buvo kiti dalykai, visi aplink,
visa tai jaukė mano gyvenimą.
Atsidurdavau situacijose,
kuomet nekreipiau didesnio dėmesio į jus.
Nesupratau, kad tai
darė jums didžiulę įtaką.
- Didžiulę. - Žinau.
Bet dabar mes labai tave palaikome.
Tad, žinok, myliu tave.
Kas benutiktų, palaikysiu tave.
Šeima yra tai, kas daugeliui žmonių padeda pagyti.
Ir mylinti šeima, kuri gali suprasti…
KALBA KENAS DAKVORTAS, VYRIAUSIASIS PATARĖJAS
NACIONALINIS PSICHIKOS LIGŲ ALJANSAS
…ir spręsti problemas yra būtinas dalykas.
Jei yra šeima, kuri pasiruošusi mokytis,
kuri nesijuoks iš tavo pažeidžiamumo,
bet dirbs kartu su tavimi,
galima pasiekti įspūdingų rezultatų.
Negalima klausti: „Kas tau negerai?“
Reikia klausti, kas nutiko, kad tas žmogus
nuolat taip elgiasi.
Taigi ta antraštė ar kaip ją pavadinti…
- Taip. - …jau įkalta mano galvoje.
- „Kas tau nutiko?“ - Kai kažkas nutinka, kažkas…
Netgi jei esu tas, į kurį nukreipta ta neapykanta ir pagieža,
pamenu tai, nes…
- „Kas nutiko?“ - Kas nutiko?
Kas jiems nutiko?
Nes klausimas „Kas nutiko?“ nesmerkia žmogaus.
Ragina pasakyti, kas nutiko. Priešingai nei klausimas „Kas tau negerai?“
Manau, tai tinka visiems.
Vienintelis dalykas, kuris dar šiandien mane pravirkdo,
o gyvenu jau šešias dešimtis metų, tai pripažinimas…
OPRA
…kai pirmą kartą persikrausčiau į Milvokį iš Atalos apygardos Misisipėje,
nebuvau nė karto atsiskyrusi nuo močiutės.
Staiga mane įsodino į automobilį ir išsiuntė į Milvokį.
Ir pasakė, kad daugiau močiutės aš nebepamatysiu.
Dabar gyvensi su savo motina,
motina, kurios aš beveik nepažinojau.
Ir… Nes mano mama gyveno to didžiojo kraustymosi laikais,
kai visi judėjo į šiaurę ir palikdavo vaikus močiutėms.
Mano mama gyveno vidurinės klasės name, kuris priklausė moteriai,
jos oda buvo labai šviesi, beveik kaip baltaodės.
Vos įžengusi į namą, supratau,
jog nepatikau jai, nes mano odos spalva buvo tamsi.
Pirmą vakarą
ji man neleido ateiti į namą.
Name buvo prieškambaris, kurio langai išėjo į gatvę.
Man liepė miegoti ten ant sofos.
O mano mama,
kuri turėjo kitą vaiką…
Tada pirmą kartą susitikau su savo netikra seserimi…
Nepakovojo už mane,
nepasakė: „Ne, mano vaikas turi miegoti name.“
Mano mama pasakė:
„Gerai, tu miegosi štai čia.“
Buvau visiškai viena.
Šiandien per „Oprah Winfrey Show“
žmonės susitiks su savo mėgstamiausiais mokytojais,
kurių nematė 20 ar 30 metų.
Bet pirmiausia noriu papasakoti apie savo mėgstamiausią mokytoją.
Norit, kad apsiverkčiau? Mane išgelbėjo mano mokytoja.
Mere Dankan?
Ponia Dankan!
Jei visi mano mokiniai būtų buvę tokie, kaip Opra,
būčiau buvusi devintame danguje.
Per daugelį mano gyvenimo metų
tai buvo vienintelė vieta, kur jaučiausi išties mylima.
Ir būtent todėl daugybę metų svajojau tapti mokytoja.
Kad galėčiau perduoti kitiems vaikams tai, ką mokytojai suteikė man.
Ponią Dankan myliu labiausiai, nes ji atskleidė geriausią mano pusę.
Tuo metu jau jaučiau, kad iš manęs gali kažkas išeiti.
Jos dėka pasijaučiau svarbi,
ir, manau, visiems vaikams reikia jaustis vertingiems.
Ir aš visuomet jūsų dėka jaučiau, kad galiu užkariauti pasaulį.
Nes ryšys su žmogumi, kuriam tu rūpi,
pakeičia pasaulį.
Man tai buvo mokytojai.
Todėl puikiai suprantu mokyklos svarbą.
Išsilavinimas tavęs neišgelbės, tačiau gali išvaduoti.
Man labai palengvėjo,
kai pasijutau vertinga,
nes namuose tokia nesijaučiau.
Jaučiausi, kad esu niekas.
Niekas.
2006 M. RUGPJŪČIO 20 D.
Sukviečiau jus visas šiandien čia, norėdama pasakyti,
jog būsite pati pirmoji
Opros Vinfri…
OPROS VINFRI LYDERYSTĖS MERGAIČIŲ AKADEMIJA
MEJERTONAS, PIETŲ AFRIKA
2007 m. Pietų Afrikoje atidariau Opros Vinfri lyderystės akademiją,
skirtą mergaitėms, kurios turi užsispyrimo, bet neturi priemonių.
Pirmosioms klasėms pati atrinkau visas mokines.
Važinėjau po miestelius ir kaimus
ir atrinkau mergaites, kurios buvo su ugnele,
kažko siekė gyvenime.
Ponios ir ponai,
Opros Vinfri Mergaičių lyderystės akademijos dukros.
Bet pačią pirmą savaitę mokykloje
pastebėjau, kad kai kurios mergaitės keistai elgiasi.
Galvojau: „Kas joms negerai?
Jos negali išlaikyti dėmesio, susikaupti.“
Tad paskambinau dr. Briusui Periui,
ir jis man pasakė: „Tavo vaikai patyrė traumą.
Jos buvo įpratusios prie chaoso, todėl jų smegenys nepajėgia būti
ramioje aplinkoje, kurioje daug maisto ir palaikymo.“
Tuo metu nedaug žinojau apie depresiją.
Mes nemokėjome tvarkytis su traumomis ar psichikos ligomis,
depresija, nerimu.
Kiekvienais metais aš vykstu ten ir dėstau kursą „Life 101“.
Remiuosi Maiklo Singerio knyga „The Untethered Soul“.
Jis kalba apie žaizdas, kurių visi turime.
Viskas, ką gyvenime užgniaužėte,
ko neišsakėte,
priverčia jus pakliūti į situacijas, kuriose nesuprantate, kas darosi.
Tai nutinka, nes paliečiama jūsų žaizda.
Tad pasakyk, kokią žaizdą reikėtų tavyje užgydyti?
Pirmoji mergaitė pasakė: „Mano žaizda yra pyktis.
Esu pritvinkusi pykčio.“
Klasėje - 72 mergaitės.
„Esu pritvinkusi pykčio.“
Ji pasakė: „Nes kai man buvo ketveri,
pamėginau pasakyti savo močiutei, kad mano dėdė prie manęs priekabiauja.
O ji atsakė: „Mergyt, ką čia paistai? Jis - tavo dėdė.“
Ji mane ignoravo. Kai buvau septynerių, dėdė mane išprievartavo.
Ir ji pasakė…
„Kaskart grįžusi namo
turiu būti su tuo dėde.
Ir mano močiutė tą žino.
O aš nieko negaliu padaryti.
Todėl labai pykstu.“
Visos nutilo, negalėdamos patikėti, kad ji išties tą garsiai pasakė.
Pasakiau: „Esi ne vienintelė, kuriai taip nutiko.
Neabejoju, kad esi ne vienintelė, kuriai taip nutiko.
Norėčiau, kad kitos, čia esančios,
kurioms taip nutiko, atsistotų.
Pakovokite už ją.
Ir kovodamos už ją, pakovosite ir už save,
nes jos močiutė už ją nepakovojo.
Kas už ją pakovos?
Bet noriu, kad atsistotumėte tik tuomet, jei suprantate, apie ką ji kalba,
jei patyrėte tą patį.“
Iš klasėje buvusių 20… Iš 72 mergaičių atsistojo 24.
Joms buvo 9, 10, 11, 12 metų…
Mane išprievartavo mano 19-metis pusbrolis.
Nežinojau, kas yra išprievartavimas.
Nežinojau tokio žodžio.
Nežinojau, kas yra seksas. Nežinojau…
Nežinojau, kaip atsiranda vaikai.
Nežinojau, kas su manimi vyksta.
Saugojau tą paslaptį.
Ir…
tiesiog susitaikiau.
Kad maža mergaitė vyrų pasaulyje…
nėra saugi.
Tokia trauma nepraeina be pėdsakų.
Gali tą išgyventi ir rasti savų būdų,
tačiau vis tiek jausi skausmą…
KALBA DR. BRIUSAS PERIS
VYRESNYSIS BENDRADARBIS, VAIKŲ TRAUMŲ AKADEMIJA
…liks randų, iškils sunkumų.
Manau, jog labai svarbu,
kad žmonės suprastų,
jog visi turime savo išgyvenimus.
Visi neša kažkokią naštą. Tik nežinome, kokią.
Todėl labai svarbu gydant savo psichiką
išgirsti kito žmogaus istoriją.
Yra be galo svarbu
papasakoti istoriją, galėti garsiai pasakyti:
„Štai kas man nutiko.“
Pasakoju šią istoriją ne dėl savęs.
Nes, jei atvirai, tą daryti yra sunku.
Jaučiu didžiulę gėdą.
Kaip galiu pasakoti žmonėms, kad esu tokia nelaiminga,
kai turiu tiek privilegijų, pinigų ir galios?
Kaip?
Man svarbu tai, kad esu čia ne tam, kad papasakočiau tą istoriją jums,
kad visi manęs pagailėtų. Man viskas gerai.
Atverkite savo širdį kitiems.
Nes, patikėkit, aš tą patyriau, žmonėms reikia pagalbos.
Tad tai, jog kalbuosi su jumis, yra mano pačios gijimo dalis.
Aš nebebijau.
Nes nebebijau pasakyti, ei, taip, kenčiu nuo depresijos.
Mane kamuoja nerimas,
būna akimirkų, kai nesinori nieko daryti.
Būna akimirkų, kai supykstu, kai man būna liūdna,
kai mane užvaldo emocijos, visko būna.
Visa tai vyksta. Visa tai aš jaučiu.
Bet, žinot, aš tuo džiaugiuosi.
Manau, kad žmonės, kurie pripažįsta savo psichikos problemas,
yra tikri didvyriai.
Jei kažką išgyvenai,
tai nereiškia, kad tavo vaikai ar kas nors kitas
turi tą išgyventi.
Žinau, kad mano pareiga - sustabdyti tai.
Išvertė Akvilė Katilienė