Még sokat kell tennünk azért,
hogy teljesen megértsük a mentális egészség működését.
Nem számít az ember bőrszíne, kultúrája és származása,
a mentális zavarok bárkinél előfordulhatnak.
Küzdöm a kényszerbetegségemmel.
Felkelek és felöltözöm, mint mindenki más,
de legbelül borzasztóan szomorú vagyok.
Mindenki azt hiszi, hogy megbetegszel, aztán meggyógyulsz.
De ez nem ilyen.
Szinte biztos, hogy mindenki családjában előfordulnak
mentális betegséggel küzdők: legyen az depresszió, szorongás, trauma.
LEGYŐZ A DEPRESSZIÓM…
A jó hír az, hogy sosem késő kezelni.
Itt nyugodtan átadhatják magukat a szomorúságuknak.
Itt a nagy lehetőség.
Csak a megfelelő helyen kell lenni hozzá.
Mindenkinek megvan a maga terhe.
A saját története.
A láthatatlan énem
Világszerte nagyon sok ember
szenved valamilyen mentális, pszichológiai, érzelmi fájdalomtól…
Igen.
…amit talán fel sem ismernek.
Főképp, mert ez az év bizony megmutatta nekünk…
egy hatalmas tükörrel, amit az emberiség elé tartott…
- Igen. - …hogy kik is vagyunk.
Tehát bármivel is küszködtél a COVID-19 előtt,
az hirtelen még súlyosabb lett.
Szerintem sok embernek
az elszigeteltség és a magányosság lett a fő probléma.
Szerintem a gyász elé is tükröt állított,
mert az nem csak egy ember elvesztése lehet.
A gyász bármi fontos dolog elvesztése is lehet.
A gyerekek gyászoltak, hogy nem lehetett olyan ballagásuk,
mint szerették volna.
- A barátaikkal együtt. - A barátaikkal együtt.
Hogy az életük kizökkent a megszokott kerékvágásból.
Ez az év átszabta az egész kultúránkat,
oly módon, amit sokan még mindig nem dolgoztak fel.
Sokan azt mondták eleinte, hogy kiegyenlíti a dolgokat.
- Ezzel nem értek egyet. - Nem kiegyenlítés.
Az eddig szenvedő emberek még inkább szenvednek.
- Így van. - Szerintem az egyetlen dolog,
amiben mindenki egyetérthet,
az az, hogy mindenki máshogy élte meg ugyanazt az eseményt.
Pontosan. Az, hogy mit tesz a COVID-19 az emberekkel…
az olyan módon fog megjelenni…
amit el sem tudunk képzelni…
Az olyan embereknél, akik már eddig is
küszködtek a mentális egészségükkel.
Ez az év megmutatta, hogy az emberek 99,9%-a, de inkább 100%-a,
- most már hivatalosan is átélt… - Valamilyen traumát.
- …valamilyen traumát. - Igen.
Vagy valamilyen gyászt, veszteséget.
- Igen. - Valaki azt mondta:
„Ha a fájdalom nem alakul át, akkor az máshogy fog megjelenni.”
Azaz kivetül. Érted?
Azok, akik szenvednek, érthető módon,
a gyerekkoruk vagy környezetük miatt,
ami velük történt, aminek ki voltak téve, amit láttak.
Bármi is az, ha nem alakítják át, ha nem dolgozzák fel,
akkor végül más-más dolgokban jön ki,
amit az ember nem tud irányítani.
Megoldatlan marad, és ez… ez felemészt minket.
Miközben nem is tudunk róla. És ez…
Én nagyon is jól tudom ezt.
Először is féltem terápiára menni. Attól féltem…
Mikor kezdtél járni?
- Most lesz négy éve. - Tehát nem olyan régen.
Igen, de négyévnyi terápia
egy olyan embernek, aki előtte sosem gondolkozott terápiában,
ez sok idő.
Az eddigi környezetemben nem igazán lehetett róla beszélni.
Inkább el volt hallgatva.
Miből gondoltad, hogy mégis kell?
A múltam miatt. Hogy begyógyulhassanak a múltbéli sebeim.
Sok-sok évig nem is gondoltam rá.
Nem tartogattam magamban. A tudatában sem voltam.
Mindig is normális akartam lenni.
Nem „Harry herceg”, csak „Harry”.
Zavaros egy élet volt.
De amikor anyára gondolok,
sajnos legelőször mindig ugyanaz jut az eszembe.
Bekötve ültem a kocsiban, öv rajtam,
mellettem a bátyám,
anya vezet, és három-négy-öt robogós üldöz minket.
Lesifotósok.
És anya alig tudott vezetni a sírás miatt.
Nem volt ki megvédje.
A tehetetlenség érzése sokszor feljön bennem.
Hogy túl kicsi voltam. Hiába vagyok férfi, túl kicsi voltam, hogy megvédjek egy nőt.
Az én esetemben az anyámat.
És ez mindennapos volt.
- Hagyják abba! Köszönöm. - Jó.
Lefényképezhetnénk?
Mindennapos, egészen a haláláig.
További hírekkel jelentkezünk Párizsból…
1997. AUGUSZTUS 31.
…ahol Diana hercegné súlyos autóbalesetet szenvedett.
Partnere, Dodi al-Fayed, életét vesztette.
A balesetet lesifotósok okozhatták,
akik a hercegnét követték.
Páran motoron eredtek a nyomába,
és ez valahogy közrejátszott a balesetben.
Amikor 12 évesen elvesztettem anyát,
pont a 13. szülinapom előtt,
elegem lett abból az életből.
Hogy anyám halálát együtt gyászoljam az egész világgal.
Legjobban arra emlékszem,
ahogy a lovak patái kattognak az úton.
A Mallon, a vörös téglás úton.
Mindketten sokkos állapotban voltunk.
Mintha kívülről láttam volna magamat,
mentem a családommal, az elvártak szerint viselkedtem.
Csak a tizedét mutattam azoknak az érzéseknek, amit mások mutattak.
Károly! Károly!
Azt gondoltam: „Ő az én anyukám. Ti nem is ismertétek.”
Vilmos! Vilmos!
Ahogy mesélted ezt…
Most próbálok nem sírni…
De amikor erről meséltél, arra gondoltam,
hogy mi, akik távolról csodáltuk és szerettük édesanyádat,
talán nagyobb mértékben dolgoztuk fel a halálát, mint ti.
Ez így van.
Annyira feldühített a baleset,
meg az, hogy egyáltalán nem volt igazság!
Semmi következménye nem lett.
Azok az emberek, akik az alagútig kergették,
a kocsiban haldokolva fényképezték őt.
Dühömben legszívesebben bemennék az összes boltba.
Összeszedném azokat a rémes újságokat, és elégetném őket.
FELHÁBORODÁS A HALDOKLÓ DIANA KÉPE MIATT
SZÉGYEN
Nem akarok rá gondolni,
mert ha rá gondolok,
akkor eszembe jut, hogy nem tudom visszahozni.
És ez elszomorít. Mi értelme szomorú dolgokon gondolkozni?
Mi értelme van olyan valakire gondolni, akit nem kaphatok vissza?
Ezért úgy döntöttem, nem is beszélek róla.
- Beszéltek róla a környezetedben? - Senki sem beszélt róla.
Épphogy csak elférünk.
Az érzelemmentesség után, amikor sok évig csak szimplán
homokba dugtam a fejem, nem figyeltem semmire, csak mentem…
Például, ha kérdezték… Ezt már említettem.
Ha megkérdezték, hogy vagyok, akkor azt mondtam, megvagyok.
Nem jól, nem rosszul. Csak megvagyok. Ez volt a könnyű válasz.
De teljesen szét voltam esve.
Akármikor, amikor ki kellett öltözni, részt kellett venni a programokon,
azt mondtam magamnak, hogy: „Jó. Akkor harcra fel!”
Belenéztem a tükörbe: „Jó. Csináljuk!”
Már indulás előtt elkezdtem izzadni. A pulzusom az egekben…
Úgy éreztem, menekülnöm kell. Pánikrohamok, erős szorongás.
A 28 és 32 éves korom közötti időszak
kész rémálom volt az életemben.
Pánikoltam, akárhányszor autóba szálltam,
vagy ha megláttam egy fényképezőt.
Mit éreztél akkor?
Elkezdtem izzadni.
Mintha a testhőmérsékletem
kettő-három fokkal több lett volna, mint mindenki másé.
Bebeszéltem magamnak, hogy ég az arcom,
és így mindenki látja, hogyan érzem magam.
De senki sem tudja, miért. Kínos volt.
Bebeszéltem magamnak, hogy mindenki engem néz.
A fejemben az egész arcom izzadságban fürdött, pedig csak egy csepp volt.
Izzadtam. És közben egyre csak arra gondoltam:
„Ez nagyon kínos! Most mit gondolnak rólam?
Sejtelmük sincs. Nem tudom elmondani.”
Bárhová mentem, bárkivel találkoztam,
teljesen lefárasztottak ezek a gondolatok.
Hogy mások érzéseire figyeltem.
Aztán belebotlottam valakibe, aki még nálam is jobban izzadt,
megálltam, beszélgettem vele,
és akkor minden lenyugodott, és magamhoz tértem.
Hajlandó voltam inni. Hajlandó voltam drogozni.
Olyan dolgokhoz nyúlni, amik csökkentették bennem
ezt az érzést.
De lassan ráébredtem, hogy jó, ha nem is mindennap iszom,
de jóval többet ittam
egy átlagos péntek vagy szombat estéhez képest.
És nem azért ittam, mert élveztem az ivást,
hanem hogy elfedjek valamit.
Amikor ezeket csináltad, akkor tudatában voltál,
hogy el akartál valamit fedni?
Nem. Abszolút nem.
Az agyam folyamatos harcban állt.
De ezt én nem tudtam. Honnan is tudhattam volna?
Életem legboldogabb időszaka a tízévnyi katonaság volt.
Egyértelműen.
Mert ugyanazt az egyenruhát hordtam, mint mindenki más.
Ugyanazt a kiképzést kaptam.
Én is a ranglétra aljáról kezdtem.
Nem kaptam különleges bánásmódot.
Na tessék!
Ott éreztem normálisnak magam,
a fiatalabb éveimben legjobban akkor éreztem magam,
amikor Afganisztánban voltam, távol a médiától.
De előbb-utóbb szembe kellett néznem a múltammal, hisz a düh megmaradt.
A 20-as éveim végére elkezdtem kételkedni:
„Biztos itt van a helyem?”
Akkor hirtelen rájöttem, hogy nem bujkálhatok örökké.
A családom azt mondta: „Játszd a szereped, akkor könnyebb lesz!”
De sok mindenben anyára ütöttem.
Úgy érzem, hogy a rendszeren kívül állok,
de mégis a rendszerben ragadtam.
Csak úgy törhetsz ki onnan,
hogy őszinte vagy magadhoz.
Egész életemben séf voltam.
Gyerekként mindenki tudta rólam, hogy séf lesz belőlem.
Sziasztok! Rashad séf vagyok, a Black Food Collective alapítója.
2017-ben indultunk el a Black Food Collective-vel. Az AfroTechen.
Kérek mindenkit oda, hogy lepakoljunk a teherautóról!
- Hogy megy a konferencia? - Jól!
Nem akarom, hogy itt legyen a sor.
A gasztrovilágból nagyon hiányoznak
a fekete vállalkozások.
Rashad séf vagyok. Én vagyok a főszervező.
A CHOPPED GYŐZTESE RASHAD SÉF
Az étel mindenkit összehoz.
- Tessék, drágám! - Köszönöm szépen!
Mindig azt mondták: „Belőled biztos séf vagy prédikátor lesz.”
Az a célunk, hogy támogassuk ezeket a vállalkozásokat.
Megmutatjuk, hogyan tudnak ebből megélni
a közösségek, a családok,
és hogy ez egy fenntartható út.
Akárhányszor közönség elé állok,
mindenki azt mondja, hogy milyen karizmatikus vagyok.
De én nem így érzem.
Az nem Rashad.
Megtanultam álarcot viselni.
Felkelek és felöltözöm, mint mindenki más,
közben mosolygok, pozitív vagyok,
de legbelül borzasztóan szomorú vagyok.
A gyerekkorom kisebb részletei nagy hatással voltak az életemre.
Amikor kicsi voltam, rendőrök kutatták át a házunkat,
apa pedig börtönbe került.
Emlékszem a látogatásokra a börtönben.
Fiatalként sok mindent láttam.
Barátokat, akik drogfüggők lettek.
Barátokat, akik magukban beszéltek.
Meg…
mindenki… azok a fekete férfiak, akiket ismerek,
idősebbek és fiatalok is, akik küzdenek…
vagy pont nem küzdenek valamivel.
Ha rájuk nézek…
Ha rájuk nézek, magamat látom.
A lakosság általában stigmatizálja…
DR. BRUCE PERRY HANGJA
A CHILDTRAUMA ACADEMY FŐMUNKATÁRSA
…a mentális betegségekkel küzdőket.
Ami ironikus, mert szinte biztos, hogy mindenki családjában
előfordulnak mentális betegséggel küzdők:
legyen az depresszió, szorongás, függőség, trauma.
Ezek valamelyikétől körülbelül az emberek 80%-a szenved.
Azt egyértelműnek veszik az emberek,
hogy ha a gyerekük rákos lesz, akkor orvoshoz fordulnak.
De azt már szégyellik, ha a gyerekük depressziós,
és emiatt kell orvoshoz fordulniuk.
Ebben van még mit fejlődni társadalmi szinten.
Leszólták azt,
hogy szókimondó voltam, hogy beszéltem róla.
„Hallgass!” „Ne mondj ilyet!” „Nyugodj le!”
„Túl sokat beszélsz!”
A depresszióm és a szorongásom elvette a főzés iránti szenvedélyem.
Teljesen elvette.
2018-ban én lettem a Chopped győztese.
Rashad Armstead séf, te nyerted a versenyt!
Élvezd ki a győzelem pillanatát, és a 10 000 dolláros főnyereményt!
Köszönöm.
Meg se néztem azt a részt.
Emlékszem, mennyire szenvedtem a forgatás alatt.
Egy év alatt teljesen megváltozott az életem.
Elváltam, bezártam két éttermet. Nem volt autóm.
Alig kaptam hitelt.
Én tudom, hogy fekete férfiként
próbál mindent megtenni az ember,
amit mások elvárnak tőle.
Próbál megfelelni, megfelelően viselkedni,
megfelelően élni,
miközben mások nem tudják, mi van a felszín alatt.
Egy autóbérlős hely szerint hasonlítok
egy csalással vádolt férfira.
Azért tartottak fogva pár percig, mert fekete vagyok.
Tiltott helyen parkol! Tegye ki a Facebookra!
Két másodpercre! Nem kell kitenni!
Magamat védem! Merthogy rendőrt akar hívni…
Hogy rendőrt akar hívni egy emberre,
mert két másodpercre megállt, az beteges.
- Igen. Mert mások is fognak. - Főleg, hogy…
Emiatt néha feladná az ember.
Ugyanakkor erősebben is akar küzdeni.
De ez is olyan dolog, amiben…
amiben meg kell találni a reményt, a sötétségben.
A fekete közösségben
évekig azt sulykolják belénk, hogy járj templomba, beszélj Istenhez,
és akkor minden rendben lesz!
A terápia teljesen tabunak számít nálunk.
Mi nem járunk terápiára.
El kellett nyomnom mindent.
Most depressziós vagyok, szorongok.
Öngyilkos gondolataim vannak.
Ami életem legsúlyosabb érzése.
Mintha súlyok lennének rajtam.
Szó szerint próbálok kitartani alattuk.
Ilyen érzés.
„Jó, jó. Ne állj meg, ne állj meg, ne állj meg!”
Előbukkannak a gyerekkori emlékek.
Egyszerűen megbénulok a félelemtől.
De muszáj tovább haladnom, mert ha nem haladok tovább,
akkor mégis mi lesz velem?
Mintha mókuskerékben lennék.
Egyre csak futok, de sehova sem jutok.
Terápiára megyek. Nem gondoltam, hogy ilyen idegőrlő lesz.
Annyi minden jár most a fejemben!
Mert…
Főleg, hogy nagyon nehezen tudtam felkelni ma reggel.
Előfordulnak olyan napok, amikor már az is kihívás,
hogy kikeljek az ágyból.
Mert minden azt súgta:
„Menj máskor! Inkább csináld ezt! Csináld azt!
Inkább csinálj mást, feküdj le, megérdemled a pihenést!”
Meg ilyenek.
De… le kellett küzdenem ezt az érzést.
Megtanultam, hogy a szavaknak hatalmuk van.
Az olyan dolgoknak, amikről próbálok nem beszélni,
amiket nem osztok meg.
A terápián muszáj ezeket elmondani, ha tényleg rendbe akarsz jönni.
Ez kellemetlen érzéssel tölt el.
Igen, nagyon megterhelő volt,
de…
Néhány dolognál…
Néhány helyzetnél, amiről beszéltem neki, azt mondta:
„Azta!
Ezek nagyon komoly dolgok.”
Most annyi érzelmet felkavart bennem!
Ember!
Itt már arról van szó, hogy ha nem vagyok őszinte magammal,
ha nem élem meg a saját érzéseimet,
ha hazudok magamnak, vagy elfedem az igazságot…
Az veszélyes helyzetet eredményez.
Le kell vetni az álarcot.
Csak akkor lehetek szabad, ha letépem magamról az álarcot.
A mentális egészség ugyanolyan fontos,
mint a testünk egészsége.
Edzeni kell, mint egy izmot…
Tudom, hogy az agy nem izom, de ha megeddzük…
Mint ahogy a testi egészségünknél tesszük…
- Igen. - …így arra is
figyelmet kell fordítani.
A kettő kapcsolatban áll. Ezt tudjuk. Alapvetően összefüggnek.
De a társadalomban, az egész világon
stigmatizálják az egész kérdéskört.
Így nem fordítunk akkora figyelmet rá, pedig ezek láthatatlan sérülések.
És azok a dolgok, amiket nem látunk, amiket nem értünk,
megrémisztenek minket.
És nehéz olyan dologról beszélni,
amit mások talán nem éreznek.
Ez az! Ez az! Üsd!
Úgy! Úgy! Maradj lent!
Állat le! Állat le!
Fél év múlva megyek az olimpiára.
A világranglistán harmadik vagyok,
és mindenki azt várja tőlem…
hogy aranyat is szerezzek azon az olimpián.
A ringben olyan, hogy végigviszi,
aztán egy ütéssel megnyeri.
Ilyen… Ilyen tehetséges.
…bajnok,
Virginia Fuchs!
Gyerekként azt gondoltam: „Nincs betegségem.”
„Nem vagyok én beteg.”
Emeld a kezed!
Általános iskolában anorexiás lettem.
Egy diétával kezdődött, aztán még inkább rákapcsoltam,
tetszett, amit elértem vele.
Aztán olyan sokat fogytam,
hogy az orvosaim és a szüleim azon aggódtak:
akár meg is ölhetem magam, azaz halálra éhezem majd.
Így elküldtek egy klinikára.
Az ottani orvosok rájöttek,
hogy az anorexiám valódi oka
az a kényszerbetegség nevű zavar.
OLIMPIAI VÁROS
AZ USA BOXING BÜSZKE OTTHONA
Amikor itt vagyok, Colorado Springsben, ez a szoba néha
a saját börtönömmé válik.
BOKSZCIPŐT MEGTISZTÍTANI
FOGAK - TAKARÍTÁS
Felülkerekedik a kényszerbetegségem.
Mert egyedül vagyok a szobában.
Nem tudom abbahagyni a takarítást, hajnal ötig csinálom.
A bokszcipő kell az edzéshez,
de nem tudom koszosan felvenni.
Azért tisztítom meg olyan sokszor a cipőmet,
mert úgy érzem, a talpa tele van kórokozókkal.
Utálom koszosan felvenni a cipőt.
A fenébe!
Most…
hozzáért a cipő a karomhoz.
Most kezet kell mosnom.
És ez az az ördögi kör.
Ha takarítok, akkor én is koszos leszek.
És meg kell tisztítanom magam.
Jó. Hol a szappan?
Azt gondoltam, tíz perc lesz, de…
De mindig bebeszélem magamnak, ha ez történik,
és az mindent megváltoztat.
Legtöbbször megvan, hogyan kell hozzáérnie a szappannak a kezemhez…
különben nem lesz olyan tiszta, mint akarom.
Úgy érzem, kétféle szappan kell a megfelelő tisztításhoz.
Nem tudom, miért, az agyam ezt mondja.
Itt ért hozzá a cipő a karomhoz.
A csuklómnál, úgyhogy próbálom
oda nyomni a szappant… ahol… ahogy hozzáért.
Úgyhogy…
A kényszerbetegség egy csapda.
Próbálok leállni. De nem tudok.
A tisztítás ördögi körében ragadok.
Pedig szeretném abbahagyni, megtörni a kört…
Mindjárt megvan.
…de az agyam azt mondja: „Nem, még egyszer. Nem, még egyszer.”
Ha nem megfelelően mosom meg a kezem,
akkor nagyon rossz érzésem támad,
ködös lesz a tudatom, az izmaim begörcsölnek.
Nem tudok normálisan gondolkozni.
És nem múlik el.
Eddig titkoltam a dolgot.
Emiatt bizonytalanabb lettem.
Nem szerettem magamat.
Mert sokáig titkoltam, mert azt hittem, elítélnek, őrültnek néznek majd.
Az, hogy felvállaltam, segít jobban megérteni.
Azt meg szokták kérdezni: „Miért csinálod?”
Akkor én is elgondolkozom rajta.
Szóval átgondolom, miért teszem, aztán megértem az okát:
„Értem már.”
- Jó. - Látod?
Látod, mit csinálsz? Látod, mit csinálsz?
Nem szeretem, ha a bandázs leér a földre.
A többieket nem izgatja. Csak… megvonják a vállukat.
Fogják a bandázst a földről.
Én meg: „Ne! Ne!”
Vagy amikor Derwin letekeri, akkor figyelünk rá, hogy ne érjen le.
Végre megtanulta. A vállára veszi.
Eltartott egy ideig, de most már megtanulta.
Ne érjen a földhöz! Tele van kórokozókkal.
Mindig ezt mondom.
Az az érdekes, nálam más van, mint a fertőzéstől rettegő embereknél,
ők néha a betegségektől és a haláltól félnek.
De nálam nem.
Sosem mondtam: „Jézus, más vére van a számban!
Most megbetegszem, és meghalok.”
Én nem ettől tartottam.
Az én félelmem inkább
az a koszos, undorító érzés, amitől én is olyannak érzem magam.
A kényszerbetegség ismétlődő gondolatok,
amik szenvedést, szorongást, félelmet keltenek…
DR. ANGELA SMITH HANGJA KLINIKAI PSZICHOLÓGUS
...valamint ismétlődő cselekvések, amikkel próbálják csökkenteni ezeket.
Sokféle kényszerbetegség létezik.
Legtöbben a rend- és szimmetriamániát ismerik,
amikor a helyén kell lennie mindennek.
A kórokozóktól való félelem az undorral áll kapcsolatban.
Az undor érzése annyira kellemetlen,
hogy elviselhetetlen, nem múlik el.
A rituálékkal ettől a kellemetlen érzéstől próbálnak megszabadulni.
Mindig is képes voltam
távol tartani a bokszolástól.
De ez februárban megváltozott.
Három napon át csak két órát aludtam.
Lent voltam a teremben, valami hozzáért a bőrömhöz,
akkor elmentem megmosni, de…
Azt a kis pontot mostam,
ami két másodpercre ért a földhöz.
Azt a kis pontot úgy 30 percig mostam,
aztán kimostam a ruháimat.
De az sem volt úgy jó,
akkor újra ki kellett mosni.
Így fordult rosszabbra a helyzet.
A zuhanyzás menete egyre csak rosszabb és rosszabb lett.
Most már egy óráig tartott.
Addig egy szivacsot használtam egy zuhanyzáshoz,
most meg tízet használtam egy zuhanyzáshoz.
Öt szappant egy zuhanyzáshoz.
Elhasználtam több nagy flakonos tusfürdőt.
Kettőt is elhasználtam egy zuhanyzáshoz.
Nem ettem, mert nem volt időm lemenni az ebédlőbe.
Le kellett zuhanyoznom a következő edzés előtt.
Annyira kerestem azt az érzést közben,
hogy befeszültek az izmaim, meg…
olyan mélyen vettem a levegőt, hogy felért egy edzéssel.
Mintha egész nap edzettem volna, megállás nélkül, egy óra alvással.
Ha nem alszol három napig,
hallucinálsz, nem tudsz normálisan gondolkozni.
A harmadik este már nem tudtam kiszakadni belőle.
Folyamatosan csináltam, semmi nem változott.
A tisztaság iránti vágy nem változik,
és ez nagyon frusztráló érzés.
Kiabáltam magammal: „Hagyd már abba!”
Sírtam. „Úristen, miért nem tudom abbahagyni?”
Egyre csak fel-alá járkáltam.
Nagyon nyugtalan voltam.
Nem tudtam, mit tegyek. Beleragadtam a csapdába.
„Most nem fogsz tudni bokszolni, emberek közé menni.”
Mondtam: „Most már normális életed sem lesz.”
Mert ha megpróbálsz normálisan élni,
akkor beleragadsz ebbe a csapdába.
Akkorra már kimerültem, hisztérikusan sírtam.
A földre borultam.
Akkor mondtam: „Segítséget kell kérnem,
még mielőtt túl késő lenne.”
Milyen szavak kapcsolódnak
a mentális egészség stigmájához?
- Őrült. - Őrült.
- Kattant. - Kattant.
- Szétesik az ember. - Zakkant.
Igen. Idegösszeroppanás.
- Igen. - A stigma, hogy…
különcnek bélyegeznek,
ez az egyik legnagyobb része, ha a mentális egészségről van szó.
Hány évig próbálják rejtegetni a saját családjuk elől az emberek,
inkább eltitkolják…
Ha a szüleid nem akarnak róla beszélni,
a barátaid nem emlékeztetnek rá,
akkor nem mondja az ember, hogy: „Várjunk csak!
Lehet, a neveltetésem az oka.”
Igen. Mindenki, aki titkolózott,
aki szégyenkezett…
a hallgatás miatt volt stigmájuk,
maguknak kellett áttörniük a szégyen falát.
Ezek az emberek rájönnek, hogy ha elmondod másoknak,
akkor nemcsak másképp látnak majd,
de magadat is máshogy látod majd.
Ez sok embernek jelent segítséget.
Odavagyok a felismerésekért,
azért, ha valaki megosztja a történetét,
és azzal más is meglátja önmagát abban a valakiben.
Nézzük például Lady Gagát,
aki felvállalta és beszélt róla!
Tudom, hogy ez hatalmas dolog, mert így azt mondják az emberek:
„Te? Még te is, annak ellenére, amid van, amilyen az életed?”
Ez lenne a cél, hogy felvállalják az emberek.
Íme, az utánozhatatlan Lady Gaga!
Miután volt az az interjú Oprah-val…
A mentális egészség fontos.
Tehát neked segítenek a gyógyszerek?
Iszonyatosan sokat segítenek. Mert…
Az interjú után bejött hozzám.
Annyira sebezhető, őszinte, valóságos voltál…
Együtt sírtunk, megöleltük egymást.
Akkor úgy éreztem, mellette biztonságban vagyok.
Akkor nagyon kemény időszakot éltem át,
amin még ma is dolgoznom kell.
És…
Szeretném másokkal is megosztani ezt az tapasztalatot,
és nem csak…
nem is tudom, elnyomni magamban, tettetni.
Nem olvas, nem olvas
Nem tud olvasni a pókerarcomból
Ő nekem az egyetlen
A mentális egészségem
már régebben is gondot okozott.
Tinédzserkoromban vagdostam magamat.
Már akkor is ért bántalmazás…
Borzasztóan nehéz úgy beszélni róla,
hogy az a fiatalokra ne hasson rosszul,
meg az idősebbekre se, ha a vagdosásról beszélek.
Hiszem, hogy nekem ez a kényszer
amiatt volt, hogy megmutassam a belső sebeimet.
Figyelj
2006. JANUÁR 20.
Lett egy beteges célom
Tizenkilenc éves voltam,
a zeneiparban dolgoztam,
és egy producer azt mondta nekem…
hogy vetkőzzem le.
Nemet mondtam.
És otthagytam.
És…
erre azt mondta, hogy elégeti a felvételeimet.
Egyre csak kérlelt…
Egyre csak kérlelt, én meg lefagytam, és…
Nem is emlékszem már.
Nem árulom el a nevét.
Megértem a Me Too-mozgalmat,
megértem, hogy néhány embernek ez rendben lenne,
de nekem nem.
Soha többé nem akarom látni azt az embert.
LADY GAGA PTSD-JÉRŐL MESÉL, MIUTÁN MEGERŐSZAKOLTÁK TINÉDZSERKÉNT
Ez egy erőszakos, veszélyes rendszer.
„SOKFÉLE TRAUMÁM LETT…
DE TÚLÉLTEM, MEGYEK TOVÁBB.”
Pár évvel ezután elmentem a kórházba. Odahívtak egy pszichiátert.
Mondom: „Nekem igazi orvos kell!”
„Mit keres itt egy dilidoki? Nem érzem a testemet.”
Először mindenem fájt.
Aztán lezsibbadtam.
Utána hosszú-hosszú hetekre lebetegedtem,
rájöttem, hogy ez ugyanaz a fájdalom,
mint amikor az erőszakolóm kirakott egy sarkon, terhesen.
A szüleim házánál.
Mert hánytam.
Rosszul voltam.
A bántalmazás miatt.
Hónapokig egy stúdióba voltam bezárva.
LADY GAGA ÍGY JELLEMZI A PTSD-JE TÜNETEIT:
„AZ EGÉSZ TESTEM GÖRCSBE RÁNDUL”
Szeretném…
azt mondani a nézőknek, hogy talpra álltam már.
És továbbléptem. Érted?
Hogy…
Felnyitom a szemem. Ezt tanították.
Hátrahúzod a válladat. Kinyitod a szemed.
Ez megnyugtat.
Tudom, hol vagyok, az irodám alagsorában.
És…
Lábra lehet állni ilyen dolgok után.
De amikor…
amikor betalál az érzés…
akkor az megváltoztat.
Teljesen szétestem mentálisan.
Pár évig nem voltam ugyanaz az ember.
LADY GAGA LEMONDTA TURNÉJÁT „KOMOLY FÁJDALMAKRA” HIVATKOZVA
Az érzés, amikor fájdalmat érzek…
TURNÉ LEFÚJVA, LADY GAGA FIBROMYALGIÁTÓL SZENVED
…az ugyanaz, mint amikor megerőszakoltak.
Az egész testemet átvizsgálták.
Nem találtak semmit.
De…
a testem emlékszik rá.
Nem éreztem semmit.
Elszakadtam a valóságtól.
Mintha kikapcsolna az ember agya.
Nem tudod, mások miért nem pánikolnak,
miközben te iszonyú paranoiát érzel.
Ez nagyon valóságos érzés,
mintha egy fekete felhő követne mindenhová.
Ami azt mondja: nem érsz semmit, meg kellene halnod.
Sikítanom kellett, nekivetettem magamat a falnak.
Tudod, miért nem jó vagdosni magad?
Tudod, miért nem jó a falnak vetni magad?
Tudod, miért nem jó kárt tenni magadban?
Mert csak rosszabbul érzed magad.
Azt hiszed, ettől jobb lesz,
mert azt mutatod: „Nézzétek, szenvedek!”
De nem segít.
Mindig azt mondom: „Beszélj róla valakinek! Ne mutasd!”
És szerintem azért vagdostam magam,
mert a mentális egészségem visszanyerése,
az egy lassú…
lassú folyamat.
És…
még ha van is hat csodálatos hónapom…
elég egy rossz pillanat…
hogy rosszabbul legyek.
És a „rosszabbul” azt jelenti,
hogy vagdosni akarom magam, meg akarok halni.
Megtanultam már
leállítani ezeket a gondolatokat.
Elkezdett lassan megváltozni. Két és fél évbe telt.
Mit csináltál azalatt?
Nyertem egy Oscart.
- Szuper. - Senki sem tudta.
Lady Gaga, Mark Ronson,
Anthony Rossomando és Andrew Wyatt.
Annyira köszönöm!
Köszönöm az Akadémiának ezt a megtiszteltetést.
Mindenkinek, aki most otthon szenved,
annak üzenem, hogy nagyon fontos,
hogy legyen melletted legalább egy olyan ember, aki megerősít téged.
Ezzel olyan valakire gondolok, aki hisz benned,
törődik veled, aki azt mondja: fontos a fájdalmad,
és igenis valóságos.
És üzenem,
hogy lábra lehet állni.
- Szia! - Szia!
Hogy vagy?
- Szia! Hogy vagy? - Hogy érzed magad?
Ha koncentrálok,
és azt mondom: „Jó, most felkelek.
Beszélek a terapeutával, vagy dolgozom a stresszoldáson,
sportolok valamit, eszem,
mindent megteszek, hogy az egészségemet szolgáljam.”
Zongorázom. Éneklem kicsit.
Megmosom a fogam. Odafigyelek, hogy lezuhanyozzam.
Tudatosan odafigyelek mindenre.
Ha elég ilyet csinálok sorban,
ha csak csinálom, és azt mondom: „Stefani, bátorság!”
Bátrabbnak kell lenned! Élni bátor dolog.
Továbbmenni még bátrabb.
És megyek, aztán idővel rájövök, miközben a kertemben állok:
„Jó. Jó. Most már oké.”
Hiszek…
a napi többszöri étkezésben.
Szerintem ez nagyon fontos az agynak.
Szerintem ez egy készség.
A tápanyagok fontosak.
Tápanyagok, miközben csípős szószt öntök a brokkolira.
Tápanyag marad, ha a brokkoli már…
így néz ki?
Mindenre csípős szószt öntök.
Ez nem normális.
Érdekes az a határ, amin egyensúlyozom.
A késztetés, hogy vagdossam magam,
és az, hogy nem akarom, elég közel vannak egymáshoz.
Mindenki azt hiszi, egyenes a vonal,
mint például
amikor valaki elkap egy vírust, megbetegszik, aztán meggyógyul.
De ez nem ilyen.
Egyszerűen nem ilyen,
és szerintem ez egy csapda is.
Azért csapda, mert frusztráltak lesznek az emberek.
Én az voltam. Frusztráltam önmagamat.
„Miért nem javul a helyzet? Mi a baj velem?”
De képzeld! Semmi baj sincs veled.
Csak valami nem klappol.
Erre magunknak kell odafigyelnünk,
nem egy könnyű dolog.
Érdekes éven vagyok túl.
Elváltam. Elvesztettem az üzletemet.
Elkaptam a koronavírust.
A nagynéném kanapéján aludtam…
ISTENEK #KIRÁLY VAGYOK - 1987 ÓTA
…hajléktalan lettem, leégtem, nem volt pénzem.
Vissza kellett magam küzdeni…
hogy legyen újra otthonom, tudjak gondoskodni magamról.
Most már mindenért hálát adok.
Visszatértem Oaklandbe, hogy újra dolgozhassam.
Hétszázötven emberre főzünk hetente.
A terápia elég nehéz volt, mert volt, hogy nem volt rá pénzem.
Így más módot kellett keresni a gyógyuláshoz.
Az, hogy segítek a Black Food Collective-nek, a fekete vállalkozásoknak,
nagyon nagy szerepet játszott a gyógyulásban.
Abban, hogy kibontsam az érzéseimet,
ami kész érzelmi hullámvasút volt.
Szembe kellett néznem sok olyan dologgal, amivel nem akartam.
A karantén első részében tértem haza.
Nem tudtam, hogyan beszéljek a családommal, hogyan mondjam meg,
milyen súlyos a depresszióm és a szorongásom.
Mert néha nehezemre esik megfogalmazni.
El akarom mondani, de nem találom a megfelelő szavakat ahhoz,
hogy megérthessék, mit akarok mondani.
De belenyomakodtak a személyes terembe.
Aminek örültem, mert hajlamos vagyok
annyira belefeledkezni a saját kis világomba, hogy nem látok ki belőle.
Melegítsem az olajat?
- Jó lenne zsírban kisütni. - Majd én!
- Úgy az igazi. - Nem!
Próbáltad már? Ugye?
- Nem tudod, mi a jó. - Hát nem is tudom.
Igen?
- Mit mond? - Hogyan kell
húst sütni anélkül, hogy felém szálljon a füst?
Nekem gyerekkoromban anya és apa voltak a mentőöv.
Anya az egyetlen a testvérei közül, aki még nem vált el.
Olyan dolgokon ment keresztül, amik a legtöbb embert megtörnék.
Ezt nézd! Igen, igen, igen.
Rashad érzékeny, de nyitott gyerek volt.
Igazi vezető alkat.
Már kis korában is
ő vezette a többieket.
Néha nagyokat hallgatott…
nem beszélt sokat.
Amikor fiatalabb volt, még gyerek, akkor láttam benne, tinédzserként.
De akkor lehetett észrevenni a legjobban, amikor megnősült.
Akkor vettem észre, hogy súlyosabb lett a helyzet.
Nagyon rossz volt. Szomorú időszak.
Nagyon szomorú.
Hiába próbált mást mutatni, mert én ismerem a fiamat.
Szenvedett. Nagyon is szenvedett.
A feje tetejére állt az életem,
olyannyira, hogy egyszerűen
nem tudtam kijönni belőle.
Tízszeresére erősödött a szorongásom.
Minden egyes nap, de…
még a pánikrohamokra se jutott időm.
Nyomtam tovább a pánikroham közben.
Nyomtam tovább, amikor beütött a depresszió.
Néha nem találja az ember a szavakat,
a megfelelő szavakat az érzéseihez.
Igen.
Amikor nagyon rossz volt a helyzet,
akkor szinte börtönnek éreztem.
És nem tudtam kijönni.
- Igen. - Tudom.
- Igen. - Éreztem. Éreztem.
- Igen, éreztük. Tudtuk. - Éreztem.
Láttam, hogy kezd romlani a helyzet.
Amikor először elkezdődött, akkor nem voltam sokat mellette.
Beszélgettem vele…
de nem eleget.
Mert teret akartam neki hagyni, és nem állandóan piszkálni,
mert hát ő…
már férfi, és azt teszi, amit akar.
Emiatt hátrébb léptünk.
Nem akarom, hogy úgy érezzétek, ti…
Hogy a ti döntéseitek…
rosszak voltak, vagy hogy bűntudatotok legyen…
Nem amiatt volt. Nem miattatok.
Minden más miatt, mindenki más miatt,
akik felborították az életemet.
Azok a helyzetek, amiket átéltetek…
Nem nagyon tudtam, hogy mi is történt évekkel ezelőtt.
Nem fogtam fel, hogy ezek
nagy hatással volt rátok.
- Nagy hatással. - Tudom, hogy így volt.
De most már tudod, hogy itt vagyunk neked.
Tudod, hogy szeretlek.
Bármin is mész keresztül, itt vagyok neked.
A család nagy szerepet játszik a legtöbb embernél a gyógyulásban.
Egy szerető család, aki tanul…
KEN DUCKWORTH HANGJA A NAMI NEVŰ SZERVEZET FŐORVOSA
…problémákat old meg, az elengedhetetlen.
De ha van egy család, ami nyitott a tanulásra,
ami nem szégyenít meg a sebezhetőséged miatt,
hanem kiáll melletted,
az hatalmas eredményeket hozhat.
„Mi a baj?” Nem ez a jó kérdés.
Hanem: „Mi történt, hogy annak a személynek
kialakult az az állandósult viselkedése?”
Az a szlogen, vagy bárhogy is nevezzük…
- Igen. - …beleégett az agyamba.
- „Mi történt veled?” - Ha valami történik, bármikor…
Még ha engem is ér a gyűlölet vagy a gúnyolódás,
akkor az eszembe jut, mert…
- „Mi történt veled?” - Mi történt veled?
Mi történt velük?
Mert ez a kérdés nem vádló.
Hanem: „Mondd el, mi történt?” És nem: „Mi bajod van?”
És ez szerintem mindenkire igaz.
Az egyetlen dolog, ami a mai napig megríkat,
még hat évtized elteltével is: a felismerés,
amikor először költöztem Milwaukee-ba a mississippi Attala megyéből.
Előtte sosem voltam távol a nagymamámtól.
Hirtelen beültettek egy kocsiba, és elküldtek Milwaukee-ba,
és megmondták, hogy többé nem láthatom a nagymamámat.
Hogy most már az anyámmal kell élnem,
akit nem is igazán ismertem.
És… Mert anyám is része volt annak a nagy elvándorlásnak,
amikor többen elmentek északra, a gyerekeket meg a nagyanyjukra hagyták.
Anya egy középosztálybeli nő házában bérelt szobát,
aki nagyon világos bőrű volt, szinte fehérnek tűnt.
Amikor először odamentem, egyből tudtam,
hogy nem tetszem neki a bőrszínem miatt.
Azon az első estén
be sem engedett a házába.
Volt egy kis terasz, ami az utcára nyílt.
Ott kellett aludnom, egy kanapén.
Anyám…
akinek született másik gyereke…
Akkor láttam először a féltestvéremet…
Anyám nem állt ki értem,
nem mondta azt: „Nem, a gyerekemnek a házban a helye.”
Abban a pillanatban,
amikor anyám azt mondta: „Akkor itt kint fogsz aludni,”
tudtam, hogy egyedül vagyok.
A The Oprah Winfrey Show-ban ma
újra összehozunk pár embert a kedvenc tanárukkal.
Egyesek közülük már 20-30 éve nem találkoztak egymással.
Először az én kedvenc tanáromról mesélnék.
Meg akartok ríkatni? A tanáraimnak köszönhetek mindent.
Mary Duncan?
Mrs. Duncan!
Ha minden diákom olyan lett volna, mint Oprah,
én lettem volna a legboldogabb tanár!
Sok-sok éven keresztül
úgy éreztem, csak a tanáraim szerettek igazán.
Ezért is akartam olyan sokáig tanár lenni.
Hogy átadhassam azt, amit én kaptam a tanáraimtól.
Azért szeretem annyira Mrs. Duncant, mert kihozta belőlem a legtöbbet.
Abban az évben éreztem azt, hogy lehet belőlem valaki.
Ő annyira odafigyelt rám,
szerintem minden gyereknek fontos az önértékelés.
És én mindig, ön miatt, úgy éreztem, bármire képes vagyok.
Mert a kapcsolat bárkivel, aki törődik velünk,
hatalmas jelentőséggel bír.
Az én esetemben a tanáraim.
Ezért is tudom, hogy miért olyan fontos az iskola.
Az oktatás nem ment meg, de megkönnyítheti az életet.
Nekem hatalmas megkönnyebbülés volt,
és ott érezhettem…
a megbecsülést, amit otthon nem éreztem.
Abszolút nem.
Semennyit.
2006. AUGUSZTUS 20.
Azért hívtalak meg titeket, hogy bejelentsem:
ti lesztek az első tanulók
az Oprah Winfrey…
DÉL-AFRIKAI KÖZTÁRSASÁG
2007-ben elindítottam az Oprah Winfrey Leadership Academyt Dél-Afrikában,
olyan lányok számára, akik tanulni vágytak, de nem tehették meg.
Az első két osztály tanulóit személyesen választottam ki.
Falvakba, községekbe mentem el,
hogy olyan lányokat válasszak, akikben megvolt az eltökéltség
a tanulásra, a fejlődésre.
Hölgyeim és uraim,
az Oprah Winfrey Leadership Academy for Girls leányai!
De az iskola első hetében
néhány lánynál különös viselkedésre lettem figyelmes.
Nem tudtam, mi lehet a gond.
Nem tudtak koncentrálni, odafigyelni.
Így felhívtam dr. Bruce Perryt,
és ő azt mondta: „A lányokat trauma érte.
Annyira hozzászoktak a zavartsághoz, hogy az agyuk egyszerűen
nem tud mit kezdeni a nyugalommal, a támogató környezettel.”
Akkor nem értettem a depressziót.
Nem készültünk fel arra, hogy traumákat, mentális zavarokat,
depressziót, szorongást kezeljünk.
Minden évben tartok egy órát, a címe: Élet alapfok.
Michael Singer Felszabadított lélek című könyvére alapoztam.
Amiben a bennünk lévő tüskékről ír.
Olyan dolgokról, amik el lettek fedve, amik el lettek nyomva,
amikkel nem foglalkoztunk,
és amitől olyan helyzetek alakulnak ki, amit nem értünk meg.
Ezeknek a tüske az oka.
Mi az a tüske, amit ki kell húzni belőled?
Az első lány azt mondta: „Nekem a düh.
Annyira dühös vagyok!”
Az órán 72 lány ült.
„Annyira dühös vagyok,”
mondja, „mert amikor négyéves voltam…
megpróbáltam elmondani a nagymamámnak, hogy a nagybátyám zaklatott.
Ő azt mondta: ’Te miről beszélsz? Ő a bácsikád.’
Nem vette komolyan. Aztán hétévesen megerőszakolt a bácsikám.”
Azt mondta a lány…
„Ha hazamegyek…
ott kell lennem a bácsikámmal együtt.
És nagyanyám tudja.
Semmit sem tehettem ellene.
És ez annyira dühít!”
Mindenki elhallgatott, senki sem hitte el, hogy ezt kimondta.
Azt mondtam: „Hát, nem te vagy az egyetlen ebben a helyzetben.
Lefogadom, hogy mások is hasonlókat… hasonlókat éltek át.
Most álljon fel az összes lány a teremben…
aki ezt átélte!
Álljatok fel ezért a lányért!
Ezzel érte és magatokért is kiálltok,
mert a nagyanyja ezt nem tette meg.
Ki fog kiállni érte?
De csak akkor álljatok fel, ha tudjátok, miről beszél,
és ti is átéltétek valami hasonlót!”
A teremben ülő 20… 72 lány közül 24 állt fel.
Vegyesen kilenc- és tízévesek, 11-12 évesek…
Engem a 19 éves unokatestvérem erőszakolt meg.
Akkor nem tudtam, mi az.
A szót biztosan nem ismertem.
Azt sem tudtam, mi az a szex. Nem tudtam…
Nem tudtam, hogyan kell gyereket csinálni.
Azt sem tudtam, mi történik velem.
És eltitkoltam.
És…
csak elfogadtam a tényt.
Hogy egy lány nem lehet biztonságban…
a férfiak világában.
A gyerekkori trauma feldolgozása mindenképp fájdalommal jár.
Fel lehet dolgozni, túljutni rajta,
de ez biztos fájdalommal…
DR. BRUCE PERRY HANGJA
A CHILDTRAUMA ACADEMY FŐMUNKATÁRSA
…sebekkel, kihívásokkal jár majd.
Szerintem nagyon fontos,
hogy az emberek megértsék,
mindenki cipel magával valamit.
Mindenkinek megvan a saját terhe. Csak nem tudjuk, mi az.
A mentális egészséggel végzett munkában ezért is fontos
az emberi történetek megismerése.
A történet megosztása,
a lehetőség, hogy kimondja valaki: „Ez történt velem,”
elképesztően fontos.
Nem magam miatt osztom meg a történetemet.
Mert őszintén szólva nehéz beszélni róla.
Szégyenkezem miatta.
Hogyan mondjam el az embereknek: kivételes életet élek, sok pénzem van,
hatalmam van, mégis szenvedek?
Hogyan mondjam ezt el?
Nekem az a fontos… hogy nem azért mesélem el,
mert azt akarom, hogy sajnáljanak. Nem kell!
Hanem hogy tárd ki a szívedet valakinek!
Mert mondom, én átéltem ezt, és kell a segítség.
Ez a gyógyulásom része, hogy itt beszélgetek veled.
Már nem félek.
Nem félek attól, hogy kimondjam: igen, depressziós vagyok.
Igen, szorongok,
és vannak olyan pillanatok, amikor semmihez sincs kedvem.
Vannak olyan pillanatok, amikor dühös és szomorú leszek,
felcsapnak az érzelemhullámok, meg minden.
Ez mind én vagyok. Minden egyes érzésemmel.
De képzeld! Jó, hogy átéltem.
Szerintem azok, akik belátják a nehézségeiket,
azok igazi szuperhősök.
Ha történt veled valami,
az nem jelenti azt, hogy a gyerekeidnek vagy bárki másnak
ugyanazt kell átélnie.
Tudom, hogy az én felelősségem és kötelességem megtörni ezt a kört.
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra