אנחנו רק בשלבים הראשונים
של הניסיון להבין את הדבר הזה שאנחנו מכנים "בריאות הנפש".
למה משנה הגזע, התרבות או המעמד שלך,
בעיות נפשיות הן בעיות אוניברסליות.
אני נלחמת בתסמונת טורדנית-כפייתית.
אני יכול לקום וללבוש את מיטב המסכות,
אבל בפנים אני מרגיש מפורק לגמרי.
כולם חושבים שאת נהיית חולה ואז את מבריאה.
זה פשוט לא ככה.
אני חושב שכל אדם נמצא במרחק של קרוב משפחה אחד
ממישהו שסובל מדיכאון, חרדה, טראומה.
- הדיכאון הזה מכניע אותי... -
החדשות הטובות הן שאף פעם לא מאוחר מדי כדי להבריא.
לכאן אנשים שבורים יכולים לבוא,
ולהיות שבורים.
אתה רק צריך להיות במקום הנכון.
כל אחד סוחב איתו מטען כלשהו.
לכל אחד יש סיפור.
אנשים רבים בכל העולם
חווים סוג כלשהו של כאב נפשי, פסיכולוגי, רגשי...
כן.
שאולי אינם מכירים בקיומו,
במיוחד משום שהשנה הזאת הראתה לנו
במראה גדולה שהציבה מול האנושיות שלנו...
כן. -מי אנחנו.
ולכן כל מה שהיה בעייתי בחייך לפני מגפת הקורונה,
התעצם.
לכן, אני חושבת, אצל אנשים רבים,
בידוד ובדידות נהיו בעיה קשה.
אני חושבת שהיא ללא ספק הציבה מראה מול אבל,
כי אבל הוא לא רק על אובדן של מישהו.
אבל הוא גם על אובדן של כל דבר חשוב.
ולכן ילדים התאבלו על שנמנע מהם לסיים את לימודי התיכון
כמו שחשבו שזה יהיה.
להיות עם חבריהם. -להיות עם חבריהם.
ואי היכולת לחיות את החיים המוכרים להם.
ולכן השנה הזאת עיצבה את זהותנו כחברה
בדרכים שאנשים רבים עדיין לא התמודדו איתן.
בתחילת המגפה אנשים אמרו שהיא משווה בין אנשים.
אני חולק על כך מכול וכול. -היא לא משווה.
האנשים שסבלו לפניה סובלים יותר עכשיו.
זה נכון. -אני מניח שהדבר היחיד
שאפשר להסכים עליו, בכל העולם,
הוא שכולם חוו גרסה שונה של אותו דבר.
נכון. ולכן הרעיון של מה שהקורונה עשתה לאנשים...
יתגלה בדרכים...
שאיש לא דמיין.
אם גם קודם התאמצת להחזיק מעמד ולהתמודד,
גם לפני פרוץ המגפה.
השנה הזאת ללא ספק הוכיחה ש-99.9 אחוז, אם לא 100 אחוז מאיתנו,
עכשיו רשמית חוו... -סוג כלשהו של טראומה.
סוג כלשהו של טראומה. -כן.
או סוג כלשהו של אבל או של אובדן.
כן. -שמעתי מישהו אומר,
"כאב שאינו משנה צורה, מועבר הלאה."
וזו בעצם השלכה, נכון?
אנשים שסובלים, וסובלים בצדק,
בגלל הילדות שעברו, הסביבה שלהם,
מה שקרה להם, הדברים שנחשפו אליהם, הדברים שראו.
מה שלא יהיה, אם לא תשנה לזה את הצורה, אם לא תעבד את זה,
בסופו של דבר זה יצא בדרכים שונות
שאין לך שליטה בהן, ואין לדעת מתי.
זה נשאר לא פתור וזה אוכל אותנו מבפנים.
אבל אתה לא מודע לזה. וזה...
אני מהראשונים שמכירים בכך.
ראשית, היה בי פחד כשהתחלתי ללכת לטיפול. פחד לאבד...
מתי התחלת לקבל טיפול?
לפני ארבע שנים. -ארבע שנים זה די לאחרונה.
כן, אבל ארבע שנות טיפול
בשביל אדם שמעולם לא העלה בדעתו שהוא יזדקק או ילך לטיפול,
זה הרבה זמן.
לא חייתי בסביבה שעודדה לדבר על זה.
זה הושתק.
אז מה הביא אותך לחשוב שאתה זקוק לזה?
העבר. לרפא את עצמי מהעבר.
- הארי -
שנים רבות לא חשבתי על זה בכלל.
לא נאחזתי בזה. לא הייתי מודע לזה.
תמיד רציתי להיות נורמלי.
בית הספר ות'רבי -
לא "הנסיך הארי", אלא פשוט להיות "הארי".
החיים שלי היו מבלבלים.
אבל למרבה הצער, כשאני חושב על אמי,
הדבר הראשון שעולה בדעתי הוא תמיד אותו דבר.
חגורה במכונית, חגורת הבטיחות בהצלבה,
כשגם אחי במכונית,
ואמי נוהגת, ואחריה רודפים שלושה, ארבעה, חמישה קטנועים
רכובים ע"י צלמי פפראצי.
היא לא הייתה מסוגלת לנהוג בגלל הדמעות.
לא הייתה הגנה.
אחד הרגשות שעולה בי תמיד הוא חוסר האונים.
העובדה שהייתי צעיר מדי. שהייתי גבר, אבל צעיר מדי כדי לעזור לאישה.
במקרה הזה, אימא שלך.
וזה קרה מדי יום ביומו.
זה מספיק. תודה. -בסדר.
אפשר תמונה יפה, בבקשה?
מדי יום ביומו עד יום מותה.
אנו ממשיכים לעקוב אחרי ההתפתחויות בפריז...
- 31 באוגוסט 1997 -
שם הנסיכה דיאנה נפצעה קשה בתאונת דרכים.
בן לווייתה, דודי אל-פאייד, נהרג.
ייתכן שצלמי פפראצי היו מעורבים בתאונה,
צלמים שעקבו אחרי הנסיכה.
מתברר, לדברי כמה כתבים, רכבו על אופנוע,
וייתכן שבאופן כלשהו זה תרם לתאונה.
כשאימא שלי נלקחה ממני בגיל 12,
קצת לפני יום הולדתי ה-13,
לא רציתי את החיים.
לחלוק את האבל על מות אמי עם העולם.
הדבר שזכור לי יותר מכול
היה קול פרסות הסוסים על המדרכה.
לאורך "המול", כביש הלבנים האדומות.
בשלב הזה, שנינו היינו בהלם.
הייתי כאילו מחוץ לגוף שלי
ופשוט הלכתי בתלם ועשיתי מה שציפו ממני.
חשפתי עשירית מהרגשות ששאר הציבור הפגין.
צ'רלס.
אמרתי, "זו אימא שלי. אתם בכלל לא הכרתם אותה."
ויליאם.
ובזמן שדיברת...
אשתדל לא לדמוע כאן...
אבל בזמן שדיברת, חשבתי לעצמי,
שאלה מאיתנו שהעריצו ואהבו את אימא שלך מרחוק,
כנראה עיבדו את אובדנה יותר ממך.
ללא ספק.
כעסתי כל כך על מה שקרה לה
ועל העובדה שאיש לא נתן את הדין.
לא יצא מזה כלום.
אותם אנשים שרדפו אחריה לתוך המנהרה
צילמו אותה גוססת על המושב האחורי של המכונית.
ברגעי הכעס שלי, בא לי לפשוט על כל חנויות המכולת.
לפשוט על כל העיתונים הנוראיים האלה ולהדליק מדורה גדולה.
- זעזוע מתמונה של דיאנה גוססת -
- תתביישו לכם -
אני לא רוצה לחשוב עליה,
כי אם אני חושב עליה,
זה יזכיר לי את העובדה שאני לא יכול להחזיר אותה.
זה רק יעציב אותי. מה הטעם לחשוב על משהו עצוב?
מה הטעם לחשוב על
מישהו שאיבדת ושלעולם לא תקבל בחזרה?
פשוט החלטתי לא לדבר על זה.
מישהו דיבר על זה בסביבתך? -אף אחד לא דיבר על זה.
תכננת את זה בקפידה, אני רואה.
אחרי אותה תקופה של לא יודע כמה שנים, זה היה פשוט
הראש בחול, אצבעות באוזניים, פשוט להמשיך בחיים.
אם אנשים אמרו... אמרתי את זה בעבר.
אם שאלו אותי, "מה שלומך?" הייתי עונה, "בסדר."
אף פעם לא מאושר, אף פעם לא עצוב. רק בסדר. "בסדר" הייתה התשובה הקלה.
אבל הייתי על הפנים מבחינה נפשית.
בכל פעם שלבשתי חליפה ועניבה והייתי צריך לשחק את התפקיד,
זה היה כזה, "טוב, פרצוף עצוב."
תסתכל בראי. "טוב, קדימה."
עוד לפני שיצאתי מהבית הייתי רטוב מזיעה. הדופק שלי...
הייתי במצב של "להילחם או לברוח". התקפי חרדה, לחץ כבד.
בין גיל 28 ל-32 כנראה
הייתה תקופה מסויטת בחיי.
אני מת מפחד בכל פעם שאני נכנס למכונית
ובכל פעם שאני רואה מצלמה.
איך הרגשת?
פשוט התחלתי להזיע.
הרגשתי כאילו חום הגוף שלי
גבוה בשתיים או שלוש מעלות מכל שאר הנוכחים.
שכנעתי את עצמי שהפנים שלי סמוקים
ולכן כולם יכולים לראות איך אני מרגיש.
אבל אף אחד לא יודע למה. כך שזה היה מביך.
אתה לא מפסיק לחשוב על זה,
ואז אתה כזה, "כולם מסתכלים עליי."
אגל אחד של זיעה ואתה מרגיש כאילו כל הפנים שלך נוזלים.
פשוט מזיע. ובראש שלי מתרוצצות המחשבות,
"זה כל כך מביך. מה הם חושבים עליי?
אין להם מושג. אסור לי לספר להם."
בכל מקום שאני הולך אליו, כל פעם שאני פוגש משהו,
האנרגיה הזאת מתנקזת ממני.
קולט רגשות של אנשים אחרים.
בסוף הייתי נתקל במישהו שמזיע יותר ממני,
והייתי עוצר כדי שאוכל לדבר איתו,
והכול היה נרגע, ואז יכולתי להמשיך.
הייתי מוכן לשתות, הייתי מוכן לצרוך סמים.
הייתי מוכן לנסות לעשות את הדברים שהפיגו במקצת
את מה שהרגשתי.
אבל בהדרגה התחוור לי שנכון, לא שתיתי בין יום שני ליום שישי,
אבל כנראה שתיתי כמות של שבוע שלם
ביום אחד בשישי או שבת בערב.
מצאתי את עצמי שותה לא משום שאני נהנה מזה
אלא משום שניסיתי להסוות משהו.
בזמן שעשית את זה, ידעת
שאתה מנסה להסוות משהו?
לא. בכלל לא הייתי מודע.
המוח שלי אמר לי שאני במלחמה.
אבל לא ידעתי. למה שאדע?
הזמנים המאושרים בחיי היו עשר השנים שלי בצבא.
ללא ספק.
כי יכולתי ללבוש את אותם מדים שכולם לבשו.
הייתי צריך לעבור את אותה הכשרה שכולם עברו.
התחלתי מלמטה כמו כולם.
לא קיבלתי יחס מיוחד בגלל מי שאני.
הנה זה.
שם הרגשתי הכי נורמלי,
ובעצם, כשהייתי צעיר, הכי נוח הרגשתי
כשהייתי באפגניסטן, הרחק מהתקשורת.
אבל הייתי צריך להתמודד עם העבר שלי בשלב מסוים, כי היה שם כעס.
בסוף שנות ה-20 שלי התחלתי לשאול שאלות כמו,
"האם אני באמת אמור להיות כאן?"
ואז פתאום התחלתי לחשוב, "אתה לא יכול להמשיך להתחבא מזה."
בני משפחתי אמרו, "פשוט תשחק את המשחק וחייך יהיו קלים יותר."
אבל יש בי המון מאימא שלי.
אני מרגיש כאילו אני... מחוץ למערכת,
אבל עדיין תקוע שם.
הדרך היחידה להשתחרר ולצאת מזה
היא לומר את האמת.
- רשאד -
כל חיי הייתי שף.
בילדותי כולם ידעו שאהיה שף.
מה שלומכם? אני שף רשאד. אני המייסד של "בלאק פוד קולקטיב".
הקמתי את "בלאק פוד קולקטיב" ב-2017. האירוע הראשון שלנו היה "אפרו-טק".
אפשר לקבל את העזרה של כולם, בבקשה, ולפרוק את המשאית שלהם?
איך הולך בוועידה היום? -טוב.
לא כדאי שאנשים יעמדו בתור כאן.
דבר אחד שחסר בתעשיית המזון
הוא עסקי מזון בבעלות שחורים.
אני שף רשאד. אני זה שמארגן את כל זה.
- זוכה "צ'ופד" השף רשאד -
אוכל יכול להושיב אנשים מכל שדרות החיים סביב שולחן אחד.
בבקשה, מותק. -תודה. אני מעריך אותך.
פעם נהגו לומר, "אתה תהיה שף או כומר."
המשימה שלנו היא להקים ולפתח את העסקים האלה
בכך שנראה להם שהם יכולים להרוויח כסף
בתוך הקהילה והמשפחה שלהם
שיקיים אותם כל החיים.
בכל פעם שאני עומד מול אנשים ומדבר,
אומרים לי, "בחיי, היה חזק מאוד הנאום שלך."
ואני עונה, "זה לא אני."
זה לא רשאד.
לימדו אותי היטב איך ללבוש מסכות.
אז אני קם ולובש את מיטב המסכות
ומעלה חיוך על הפנים ו... חיוביות,
אבל בפנים אני מרגיש מפורק לגמרי.
דברים קטנים בילדותי השפיעו עליי בגדול.
כשהייתי קטן מאוד המשטרה פשטה על הבית שלנו,
ואבא שלי נשלח לכלא.
אני זוכר שהלכתי לבקר אותו בכלא.
בילדותי ראיתי הרבה דברים.
יש לי חברים שמכורים לסמים.
יש לי חברים שמסתובבים ומדברים עם עצמם.
יש לי...
כל האנשים האלה, הגברים השחורים שאני מכיר,
מבוגרים וצעירים, שמתעסקים ב...
או לא מתעסקים בכלום.
אז כשאני מסתכל עליהם...
כשאני מסתכל עליהם, אני רואה אותי.
לציבור הרחב יש הרבה סטיגמות...
- ד"ר ברוס פרי -
- צ'יילד טראומה אקדמי -
על אנשים שמתמודדים עם בעיות נפשיות.
האירוניה היא שאני חושב שכל אדם נמצא במרחק של קרוב משפחה אחד
ממישהו שסובל
מדיכאון, חרדה, התמכרות ותלות, טראומה.
ארבעת הדברים האלה ביחד כנראה חלים על 80 אחוז מהאוכלוסייה.
אנשים לא יהססו
לומר שלילד שלהם יש סרטן ושהוא הולך לקבל טיפול.
אבל הם מתביישים לומר, "לילד שלי יש דיכאון,
ואני צריך לקחת אותו לטיפול."
אני חושב שלחברה שלנו יש עוד דרך ארוכה.
גרמו לי לחוש חוסר ביטחון
ולא לדבר על זה, לא להיות גלוי לב.
"תהיה בשקט." "אל תגיד את זה." "לא, תירגע."
"לא, אתה מדבר יותר מדי."
אחרי שהתמודדתי עם דיכאון וחרדה, איבדתי את כל אהבתי לבישול.
היא התפוגגה לגמרי.
- צ'ופד -
ב-2018 ניצחתי ב"צ'ופד".
שף רשאד ארמסטד, אתה המנצח של "צ'ופד".
קח לך רגע להתענג על הניצחון לפני שאתה לוקח 10,000 דולר לבנק.
תודה.
אפילו לא צפיתי בפרק שלי ב"צ'ופד".
אני זוכר באיזה סבל הייתי בתקופה של התוכנית.
בתוך שנה החיים שלי התהפכו לגמרי.
התגרשתי, סגרתי שתי מסעדות, לא הייתה לי מכונית.
האשראי על הפנים.
מנקודת המבט של גבר שחור,
אתה מנסה לעשות כל כך הרבה מהדברים הנכונים,
הדברים שאומרים לך שאתה אמור לעשות
ושאתה אמור להיות ואיך אתה אמור להתנהג,
ואיך אתה אמור לחיות,
בלי לדעת שיש שם זרם נסתר.
בסוכנות השכרת הרכב אמרו שאני מתאים לתיאור
של גבר שהשתמש בכרטיס אשראי מזויף.
עצרו אותי לכמה דקות משום שאני שחור.
האיש הזה חונה בצורה לא חוקית. תעלה את זה לפייסבוק.
חניתי שתי שניות. אני לא צריך להעלות לפייסבוק.
זה בשביל להגן על עצמי, כי להתקשר למשטרה...
להתקשר למשטרה בגלל מישהו
שחנה שתי שניות זה חולני.
גם אחד זה נחיל. -במיוחד כי...
לפעמים זה מדרבן אותך להרים ידיים.
זה מדרבן אותך להילחם ביתר שאת.
אבל זה עדיין אחד מהדברים האלה שאתה צריך...
אתה צריך למצוא תקווה בחשכה הזאת.
בקהילה השחורה,
שנים חינכו אותנו ללכת לכנסייה, לדבר על זה עם אלוהים
והכול יהיה בסדר.
טיפול נפשי הוא בגדר טאבו בקהילה השחורה.
אנחנו לא עושים את זה.
לכן הייתי צריך להדחיק הכול.
עכשיו אני מתמודד עם דיכאון וחרדה.
לפעמים אני אובדני.
ההרגשה הכי כבדה שחוויתי בחיי.
הרגשתי כאילו יש עליי משקולות.
כי אני מתהלך כאן ומנסה להחזיק מעמד.
אני ככה.
"בסדר, רק תמשיך, תמשיך, תמשיך."
עולים זיכרונות ילדות.
והפחד פשוט משתק אותי.
אבל אני חייב להמשיך ללכת עכשיו, כי אם לא אמשיך ללכת,
מה לעזאזל אעשה?
אני מרגיש כמו אוגר שרץ בגלגל.
אני רץ, רץ, רץ ולא מגיע לשום מקום.
בדרך לטיפול. לא ידעתי שזה יהיה כל כך מורט עצבים.
אלף, מיליון דברים עוברים לי בראש עכשיו.
רק...
במיוחד כי היה לי קשה כל כך לצאת מהמיטה הבוקר.
זה היה אחד מהימים האלה שבהם זה אתגר בשבילי
להתעורר ולהניח רגל אחת לפני השנייה.
כי כל דבר קרא לי ואמר לי,
"תדחה למועד אחר. פשוט תעשה את זה.
תעשה את זה ותישאר במיטה ומגיע לך לנוח."
כל הדברים הטובים האלה.
אבל... הייתי צריך להתגבר על כל זה.
למדתי שכשאתה אומר דברים מסוימים, אתה מפיח בהם חיים.
דברים שאני משתדל לא לדבר עליהם
ולא לשתף אותם.
בטיפול, תצטרך לשתף אותם
אם אתה רוצה לעשות את זה כמו שצריך.
לא נוח לי עם זה.
כן, זה היה אינטנסיבי מאוד,
אבל זה היה...
חלק מהדברים שאני...
חלק מהמצבים שסיפרתי לה עליהם, היא רק אמרה,
"וואו.
כולם דגלים אדומים גדולים מאוד."
וזה העלה המון רגשות שונים.
אוי.
זה הגיע לידי כך שאם לא אהיה כן לגבי המצב שלי,
אם לא ארגיש את כל מה שעובר עליי עכשיו,
אם אנסה לשקר בקשר לזה או להסוות את זה,
זה יהיה מסוכן.
המסכה צריכה לרדת.
רק כך אוכל להשתחרר מזה, אם אסיר את המסכה.
בריאות המוח שלך חשובה לא פחות
משאר איברי הגוף.
היכולת לתרגל אותו כמו שריר...
אני יודע שהמוח הוא לא שריר, אבל היכולת לתרגל אותו...
באותה מידה שאנחנו מתמקדים בבריאות הגופנית שלנו...
נכון. -אנחנו צריכים להתמקד...
בבריאות הנפשית שלנו.
הן לא דברים נפרדים. אנחנו יודעים את זה. הן מחוברות ללא התר.
אבל בחברה כולה, בעולם כולו,
עם הסטיגמות וכל שאר הדברים שנקשרים לזה,
בריאות הנפש נשארת מאחור, אבל היא גם הפציעה הבלתי נראית.
והדברים שאיננו יכולים לראות, הדברים שאיננו יכולים להבין
מפחידים אותנו.
וקשה למצוא את הדרך לדבר על משהו
שאולי הרבה אנשים לא מרגישים.
זהו. עכשיו אגרוף קדמי.
יופי, יופי. תישארי למטה.
סנטר למטה.
יש לי חצי שנה עד האולימפיאדה.
אני מדורגת שלישית בעולם עכשיו,
וכולם מצפים ממני ש...
לא רק אסע לטוקיו אלא גם אזכה בזהב.
כשהיא בזירה, היא יכולה לעבור קרב שלם,
ואז להעיף אגרוף ולנצח.
וזו יצירת מופת.
- וירג'יניה פוקס, כריסטינה קרוז -
האלופה,
וירג'יניה פוקס.
- ג'יני -
כשהייתי קטנה אמרתי, "אין לי מחלה."
וגם, "אני לא חולה."
תרימי את הידיים.
בחטיבת הביניים נהייתי אנורקטית.
זה התחיל בסתם דיאטה ואז זה נעשה אינטנסיבי יותר,
ואהבתי את התוצאות.
עד הרגע שהורדתי כל כך הרבה משקל,
שהרופאים והוריי חששו שאגיע למצב
שאהרוג את עצמי או ארעיב את עצמי למוות.
אז הם אשפזו אותי לטיפול.
הרופאים שם גילו
שמה שבאמת גורם לאנורקסיה
זה מחלה בשם הפרעה טורדנית-כפייתית.
- קולורדו ספרינגס, העיר האולימפית -
- הבית של האגרוף בארה"ב -
כשאני כאן בקולורדו ספרינגס ויש לי חדר פרטי משלי,
לפעמים החדר הוא כמעט כמו בית סוהר.
- לנקות את נעלי האגרוף -
- שיניים - לנקות -
עכשיו ההפרעה הטורדנית-כפייתית שלי יכולה להשתלט.
אין אף אחד אחר.
ואני יכולה להמשיך לנקות עד חמש בבוקר.
אני צריכה את נעלי האגרוף לאימונים,
אבל לא אוכל לנעול אותן אם אינן נקיות.
אני שוטפת את הנעליים שלי הרבה, כי בתודעה שלי,
הסוליות שלהן כל כך מזוהמות.
אז, אני שונאת להרגיש שאני נועלת נעליים מלוכלכות.
אוף, לעזאזל.
אז...
הנעל נגעה לי בזרוע.
אז עכשיו אלך לשטוף את הידיים.
זה מה שאני קוראת מעגל קסמים.
כשאני מנקה משהו, תוך כדי התהליך אני מתלכלכת.
ואז אני הולכת לנקות את עצמי.
אני צריכה את הסבון שלי.
חשבתי שזה ייקח עשר דקות, אבל...
אני תמיד אומרת לעצמי, כשדבר כזה קורה,
וזה משנה הכול.
הרבה פעמים הסבון צריך ליפול על היד שלי בדרך מסוימת, או...
או שהיא לא תהיה נקייה כמו שאני רוצה.
אני צריכה להשתמש בשני סוגי סבון כדי להיות נקייה.
שוב, אני לא יודעת למה, אבל המוח שלי אומר לי ככה.
כאן הנעל נגעה בי.
נגעה במפרק כף היד, אז אני משתדלת
שהסבון ייפול על המפרק ככה... במקום שהיא נגעה.
אז...
הפרעה טורדנית-כפייתית היא כמו מלכודת.
"תפסיקי," אני חוזרת ואומרת. ואני לא יכולה.
זה כאילו שאני לכודה במעגל של ניקיון.
ואף שאני רוצה לצאת, אני רוצה להפסיק...
כמעט סיימתי.
המוח שלי אומר, "לא, עוד פעם אחת. לא, עוד פעם אחת."
אם לא אשטוף את הידיים כמו שצריך,
יש לי תחושה מאוד לא נוחה בגוף,
התודעה מתערפלת, השרירים נמתחים.
את לא יכולה לחשוב כמו שצריך.
וזה לא נפסק.
רוב חיי הסתרתי את זה.
וזה פגע בביטחון העצמי שלי.
לא אהבתי את עצמי.
הסתרתי את זה המון זמן כי חשבתי שישפטו אותי
ויחשבו שאני תימהונית.
החשיפה עזרה לי להבין את זה יותר.
כשאני מספרת לאנשים, הם שואלים למה.
ואז גם אני תוהה, למה אני עושה את זה.
ואז אני נאלצת לחשוב למה אני עושה את זה, וכשאני מבינה למה, אני חושבת,
"אה, בסדר."
כמובן. -ראית את זה?
ראית מה את עושה?
אני לא אוהבת שהתחבושות נוגעות ברצפה.
לחבריי לקבוצה לא אכפת. הם כזה... פששש!
חובשים את הידיים והכול נוגע ברצפה.
ואני כזה, "אוי! לא!"
או כשדרווין מסיר את התחבושות שלי, אנחנו מוודאים שהן לא ייגעו ברצפה.
הוא למד, סוף סוף. הוא מניח אותן על הכתפיים שלו.
לקח לו זמן ללמוד, אבל עכשיו הוא יודע.
הרצפה היא כמו לבה. לבה מזהמת.
זה מה שאני אומרת.
העניין עם ההפרעה שלי הוא שהרבה אנשים עם פחד מזיהום
בעצם פוחדים לחלות ולמות.
זה לא בהכרח הפחד שלי.
החשש שלי לא היה, "אוי, הדם שלה בפה שלי.
אני אדבק במחלה כלשהי ואמות."
זה לא מה שהדאיג אותי.
הפחד שלי הוא יותר
תחושת הלכלוך והגועל שגורמת לי שארגיש כמו אדם מגעיל ומלוכלך.
הפרעה טורדנית-כפייתית היא מחשבות חוזרות ונשנות
שגורמות למצוקה, חרדה או פחד...
- ד"ר אנג'לה סמית, פסיכולוגית קלינית -
והתנהגויות חוזרות ונשנות שמטרתן להפחית את המצוקה.
יש סוגים רבים של הפרעה טורדנית-כפייתית.
המוכר ביותר הוא הצורך בסדר וסימטריה,
או שדברים יהיו בדיוק כמו שצריך.
בהפרעת זיהום טורדנית-כפייתית הפחד הוא מגועל.
תחושת הגועל היא כל כך לא נעימה,
היא בלתי נסבלת, היא תימשך לנצח.
ומטרת הטקסים היא להיפטר מההרגשה הלא נוחה הזאת.
תמיד הצלחתי
למנוע מההפרעה הטורדנית-כפייתית לחלחל לעיסוק שלי באגרוף.
אבל פברואר האחרון היה שונה לגמרי.
במשך שלושה ימים ישנתי אולי שעתיים.
הייתי בחדר הכושר ומשהו נגע לי בעור,
הייתי הולכת לשטוף אותו, אבל...
לא שטפתי נקודה אחת קטנה
שנגעה ברצפה במשך שתי שניות.
שטפתי נקודה אחת קטנה במשך חצי שעה,
ואז הלכתי ועשיתי כביסה.
אבל הכביסה לא יצאה טוב,
אז נאלצתי לכבס שוב כמה פעמים.
כך זה הסלים.
כל תהליך הכניסה למקלחת הלך והחמיר.
הוא נמשך שעה שלמה.
בעבר השתמשתי בספוג אחד במקלחת,
וכעת התחלתי להשתמש בעשרה ספוגים למקלחת אחת.
חמישה סבונים במקלחת אחת.
חיסלתי בקבוקים גדולים של ג'ל רחצה,
חיסלתי שניים כאלה במקלחת אחת.
גם הפסקתי לאכול, כי לא היה לי זמן לרדת לקפיטריה.
הייתי צריכה להתקלח לפני האימון הבא.
חיפשתי את ההרגשה הזאת חזק כל כך, שתוך כדי התהליך
השרירים שלי התכווצו והייתי...
התנשפתי חזק כל כך, שזה היה כמעט כמו אימון.
זה היה כאילו התאמנתי 24 שעות בלי הפסקה עם שעת שינה אחת.
את לא ישנה שלושה ימים,
את מתחילה להזות, לא יכולה לחשוב בבהירות.
ובלילה השלישי פשוט נתקעתי בזה.
פשוט עשיתי את זה ללא הפסקה וזה לא השתנה.
תחושת ההתנקות לא השתנתה,
ונהייתי מתוסכלת מאוד מעצמי.
צעקתי על עצמי, "תפסיקי כבר!"
בכיתי. "אוי, אלוהים, למה אני לא יכולה להפסיק?"
צעדתי כה וכה בחדר.
הייתי מאוד לא שקטה.
לא ידעתי מה לעשות. הייתי תקועה במלכודת הזאת.
עכשיו לא תוכלי להתאגרף. לא תוכלי להיות עם חברים.
חשבתי לעצמי, "עכשיו לא תוכלי לחיות."
כי אם תקומי ותנסי לחיות,
תילכדי במלכודת הזאת ולא תצאי ממנה.
בשלב הזה הייתי מותשת, צרחתי בהיסטריה.
נפלתי לרצפה.
ואז עברה בי המחשבה, "אני זקוקה לעזרה רצינית,
וכדאי שאעשה את זה עכשיו לפני שיהיה מאוחר מדי."
אילו מילים אחרות שמעת
בהקשר של הסטיגמה סביב בריאות הנפש?
משוגע. -משוגע.
איבד את זה. -איבד את זה.
לא שולט בעצמו. -אתה פסיכי.
כן. התמוטטות עצבים.
כן. -הסטיגמה של...
להיות מתויג כ"האחר"...
זה השיא, אני חושבת, בכל הקשור לבריאות הנפש.
תראה כמה שנים
אנשים ניסו להסתיר את זה מהמשפחות שלהם
ורצו שאף אחד לא ידע.
ואם הוריך לא רוצים לדבר על זה
ולחבריך אסור להזכיר לך את זה,
אז אין סיבה שתגיד, "רגע אחד,
אולי אני תוצר של החינוך שקיבלתי."
וכל מי ששמר סוד,
חי בבושה, אפשר ל...
אפשר לשתיקה ליצור את הסטיגמה עליך
ושבר את מחסום הבושה למענך.
אתה מכיר בכך ששיתוף הסיפור שלך
מאפשר לא רק לאחרים לראות אותך באופן אחר
אלא אתה רואה את עצמך אחרת
ובסוף אתה עוזר לכל כך הרבה אנשים.
אני אוהבת את רגעי ה"א-הה" האלה
ואת היכולת לשתף סיפורים
שמאפשרים לאנשים לראות את עצמם במישהו אחר.
וכל פעם שאני רואה מישהו כמו ליידי גאגא
מדבר על זה בגילוי לב,
אני יודעת שזה דבר גדול, כי זה מאפשר לאנשים לומר,
"מה, את? אפילו את, עם כל מה שנחשפת ואת עדיין נחשפת אליו?"
זו המטרה כאן, לעודד אנשים לדבר על זה בקול.
קבלו בבקשה את האחת שאין שנייה לה, ליידי גאגא.
כשראיתי את אופרה וקיימנו את השיחה ההיא...
- #Oprahs2020VisionTour -
בריאות הנפש היא משבר.
טיפול תרופתי עזר לך?
טיפול תרופתי עזר לי המון. כלומר...
ולאחר מכן כשהיא נכנסה איתי לחדר.
היית כל כך פגיעה, היית כל כך כנה, כל כך אמיתית.
ושתינו בכינו והתחבקנו.
הרגשתי שאני נמצאת בחברה של מישהי שמשרה ביטחון.
עברתי תקופה ממש מטורפת בראש שלי
שאני עדיין עובדת עליה.
ו...
אני משתדלת לוודא שאתן משהו בחזרה לחברה בזכות הניסיון הזה
במקום פשוט,
לא יודעת, להדחיק אותו ולהעמיד פנים.
לא יודע לקרוא את...
"לא, הוא לא יודע לקרוא את פני הפוקר שלי
היא תפסה אותי כמו אף אחד אחר"
- סטפני -
חשבתי שהבריאות הנפשית שלי
היא בעיה כשהייתי צעירה.
נהגתי לחתוך את עצמי כשהייתי ממש צעירה.
עברתי חוויות של התעללות...
וקשה לי מאוד לנסח את זה
באופן שאני מרגישה שיהיה בטוח לאנשים צעירים לשמוע,
או אפילו לאנשים מבוגרים, לשמוע למה אנשים חותכים את עצמם.
אני מאמינה שהדחפים האלה, אצלי,
נבעו מצורך שלי להראות את הכאב שבפנים.
"הקשיבו"
- מועדון "ביטר אנד" - 20 בינואר 2006 -
"יש לי שאיפה חולנית"
הייתי בת 19...
- סטפני בשידור חי -
ועבדתי בתחום,
ומפיק אחד אמר לי...
"תתפשטי."
סירבתי.
והלכתי משם.
ו...
הם אמרו לי שישרפו את כל המוזיקה שלי.
והם לא הפסיקו...
הם לא הפסיקו לבקש ממני ואני פשוט קפאתי ואני...
אני אפילו לא זוכרת.
ולא אנקוב בשמו.
אני מבינה את תנועת "מי טו".
אני מרגישה שאנשים מסוימים חשו מאוד בנוח עם זה,
ואני לא.
אני לא רוצה לעמוד מול האיש הזה שוב לעולם.
- ליידי גאגא מגלה שסובלת מפוסט טראומה -
- בעקבות תקיפה מינית בנעוריה -
המערכת הזאת כל כך מתעללת וכל כך מסוכנת.
- "עברתי טראומות שונות -
- אך שרדתי והמשכתי בחיי." -
כעבור שנים, הלכתי לבית החולים. קראו לפסיכיאטר.
ביקשתי, "תביאו לי רופא אמיתי."
שאלתי, "למה יש פה פסיכיאטר? אני לא מרגישה את הגוף."
בהתחלה הרגשתי כאב בכל הגוף.
ואז איבדתי כל תחושה.
לאחר מכן הייתי חולה במשך שבועות על שבועות,
וגיליתי שזה אותו כאב שהרגשתי
כשהאדם שאנס אותי הוריד אותי בהיריון בפינת הרחוב.
ליד בית הוריי.
כי הקאתי.
והייתה לי בחילה.
כי עברתי התעללות.
הייתי כלואה באולפן חודשים ארוכים.
- ליידי גאגא מתארת את תסמיני הפוסט טראומה שלה -
- כל הגוף מתחיל לפרכס -
אני רוצה להיות...
מסוגלת לספר לכל הצופים שאני מנגבת את הדמעות עכשיו.
ואני ממשיכה בחיי. את רואה?
כאילו...
פותחת את העיניים. לימדו אותי לעשות כך.
מגלגלים את הכתפיים לאחור. פותחים את העיניים.
זה עוזר לווסת.
אני יודעת איפה אני. אני במרתף המשרד שלי.
ו...
אפשר לחזור מדברים כאלה.
אבל כשזה...
כשזה מכה ממש חזק...
זה יכול... זה יכול לשנות אותך.
היה לי משבר פסיכוטי שלם.
ובמשך כמה שנים,
לא הייתי אותה אישה.
- ליידי גאגא עוצרת סיבוב ההופעות -
- עקב "כאבים קשים" -
מה שאני מרגישה כשאני מרגישה כאב...
- ליידי גאגא מבטלת הופעות בגלל כאבים -
זה מה שהרגשתי אחרי שנאנסתי.
עברתי המון בדיקות אם-אר-איי וסריקות.
ולא מוצאים כלום.
אבל...
הגוף זוכר.
לא יכולתי להרגיש כלום.
- שירות הסעות -
התנתקתי.
זה כאילו שהמוח שלך נכבה.
ואת לא מבינה למה אף אחד אחר לא נבהל,
אבל את במצב של פרנויה מוגברת.
זה דבר אמיתי מאוד,
להרגיש כאילו ענן שחור
הולך אחרייך לכל מקום,
אומר לך שאת לא שווה כלום ושאת צריכה למות.
נהגתי לצרוח ולהטיח את עצמי בקיר.
את יודעת למה לא טוב לחתוך את עצמך?
יודעת למה לא טוב להטיח את עצמך בקיר?
יודעת למה לא טוב לפגוע בעצמך?
כי אחרי זה את מרגישה עוד יותר רע.
את חושבת שתרגישי יותר טוב
כי את מראה למישהו, "היי, תראה, אני סובלת."
זה לא עוזר.
אני תמיד אומרת לאנשים, "תספרו למישהו. אל תראו למישהו."
ואני מאמינה שהסיבה לכך שחתכתי את עצמי עד לא מזמן
היא שתהליך הריפוי של בריאותי הנפשית
היה איטי...
עלייה איטית.
ו...
גם אם עוברים עליי שישה חודשים מעולים...
כל מה שצריך זה טריגר אחד כדי...
להרגיש רע.
וכשאני אומרת "להרגיש רע," אני מתכוונת
שאני רוצה לחתוך את עצמי, חושבת על המוות, תוהה אם אעשה את זה פעם.
למדתי את כל השיטות
להוציא את עצמי מזה.
הכול התחיל להשתנות לאט. זה נמשך שנתיים וחצי.
מה עשית בתקופה הזאת?
זכיתי באוסקר.
מעולה. -אף אחד לא ידע.
ליידי גאגא, מארק רונסון...
אנתוני רוסומנדו ואנדרו וייאט.
המון תודה לכם.
המון תודה לאקדמיה על הכבוד הנפלא הזה.
כל מי שנמצא בבית עכשיו וסובל,
הייתי רוצה קודם כול לומר שחשוב מאוד
שתקיפו את עצמכם לפחות באדם אחד שמתקף אתכם.
כשאני אומרת "מתקף" זה אומר מישהו שמאמין לכם,
שאכפת לו מכם ושאומר לכם שלכאב שלכם יש משמעות
ושהוא אמיתי.
ואז הייתי אומרת
שיש דרך לווסת את עצמך.
היי. -היי.
מה שלומך?
היי. מה שלומך? -איך אתה מרגיש?
אם אני מתמקדת,
ואומרת, "טוב, אני אתעורר.
אעשה טיפול או קרקוע או הכרת טובה,
ואני אזיז את הגוף ואני אוכל
ואני אעשה דברים שאני יודעת שטובים לי."
אנגן בפסנתר, אשיר קצת.
אצחצח שיניים. אקפיד להתקלח.
הכול באופן מודע.
אם אבצע מספיק מהמיומנויות האלה ברצף,
אם פשוט אמשיך ואומר לעצמי, "סטפני, תהיי אמיצה."
את צריכה להיות אמיצה יותר. לנשום זה אמיץ,
להמשיך זה עוד יותר אמיץ.
ואז אני קמה ובלי לשים לבד אני עומדת בחצר שלי
ואני אומרת, "טוב. טוב. חזרתי."
אני מאמינה ב...
אכילה לאורך כל היום.
אני חושבת שזה חשוב מאוד למוח.
לכן הייתי מחשיבה את זה
למיומנות.
תזונה.
תזונה, כשאני שופכת רוטב חריף על הברוקולי שלי.
זו עדיין תזונה אם הברוקולי שלך נראה...
ככה?
אני שופכת רוטב חריף על כל דבר.
זה לא נורמלי.
מה שמעניין במיוחד הוא הקו הדק שאני הולכת עליו.
ההרגשה שאני רוצה לחתוך את עצמי
וההרגשה שלא קרובות מאוד זו לזו.
כולם חושבים שזה צריך להיות קו ישר
ושזה כמו, את יודעת,
כשכולם נדבקים בנגיף, את נהיית חולה ואז את מבריאה.
זה לא ככה.
זה פשוט לא ככה,
ואני חושבת שזה מפיל אנשים בפח.
זה מפיל אנשים בפח כי הם נהיים נורא מתוסכלים.
כך קרה לי. את נהיית מתוסכלת מעצמך.
"למה מצבי לא משתפר? מה לא בסדר בי?"
ואת יודעת מה? הכול בסדר בך.
אבל יש משהו שלא עובד כמו שצריך.
ולמשהו הזה צריך לשים לב
וזה לא קל.
רשאד -
השנה הזאת הייתה שנה מעניינת.
עברתי גירושים, עברתי אובדן של העסק שלי.
עברתי את הקורונה.
המעבר משינה על הספה של דודה שלי...
- #אני מלך נוסד ב-1987 -
- אני האח הכהה -
אחרי שנאלצתי להיות חסר בית, מרושש, בלי כסף,
למצב שבו אני מפלס את דרכי בחזרה ל...
עכשיו יש דירה משלי ושוב אני יכול לדאוג לעצמי.
לכן אני מאוד, מאוד אסיר תודה.
נאלצתי לחזור לאוקלנד כי הייתי צריך לחזור לעבודה.
- ספר הבישול של שרה רולס -
אנחנו מבשלים לכ-750 איש בשבוע.
הטיפול היה די קשה, כי בשלב מסוים לא היה לי כסף לשלם עליו.
אז הייתי צריך למצוא דרכים אחרות כדי להמשיך להבריא.
והעזרה ב"בלאק פוד קולקטיב", עזרה לעסקים הללו,
זה היה חלק עצום בתהליך הריפוי שלי.
פריקת כל הארגזים האלה,
זו הייתה סערת רגשות מטורפת שהתרחשה שם.
הייתי צריך לפרוק דברים רבים שלא התחשק לי להתמודד איתם.
חזרתי הביתה בחלק הראשון של הסגר.
לא ידעתי איך לתקשר עם המשפחה שלי ולספר להם
עד כמה חמורים הדיכאון והחרדה.
כי לפעמים אני לא מוצא את המילים כדי לומר את זה.
אני רוצה לומר את זה, אבל אני לא מוצא את המילים הנכונות ל...
כך שהם יוכלו לקלוט את מה שאני אומר.
אבל באופן מסוים הם כן הכניסו את עצמם לבועה שלי.
ואני שמח שעשו את זה כי לפעמים אני נהיה כל כך
מסוגר בעולם הקטן שלי, שאני לא מסוגל לראות מחוצה לו.
את רוצה לחמם את השמן עכשיו?
חבל שאין שומן עוף מטוגן. -אני יודעת להכין.
כך אמורים לעשות את זה. -לא.
אף פעם לא אכלת מזה? רואה?
מחפפת. -אני לא בטוחה בעניין הזה.
באמת?
מה אמר? -תלמד אותי
לצלות בשר על האש בלי להסריח מעשן.
בילדותי, אמי ואבי היו גלגל ההצלה שלי.
אימא שלי היא היחידה מכל האחיות שלה שעדיין נשואה.
היא עברה דברים שאנשים אחרים היו נשברים מהם.
תראה את זה. כן.
רשאד היה רגיש וחברותי.
הוא תמיד היה המנהיג.
גם כילד קטן,
הוא תמיד הנהיג את החבורה.
לפעמים הוא נהיה קצת שתקן...
לא מדבר יותר מדי.
כשהוא היה צעיר יותר, בילדות, וראיתי את זה בגיל ההתבגרות.
אבל זה ממש התפרץ אחרי שהוא התחתן.
ואז שמתי לב שהכול מתחיל להשפיע עליו.
זה היה רע מאוד. תקופה אפלה.
זו הייתה תקופה אפלה מאוד.
ולא משנה איזה פרצוף הוא עשה או איך ניסה להיראות, אני מכירה את הבן שלי.
הוא סבל. הוא סבל מאוד.
זה היה כאילו החיים השתגעו,
והם היו משוגעים עד כדי כך שהביאו אותי
למצב שהייתי תקוע.
החרדה הייתה גדולה פי עשרה.
כל יום, אבל לא יכולתי...
לא יכולתי אפילו לשבת ולתת להתקף להתרחש.
הייתי צריך להמשיך לתפקד בזמן ההתקף.
הייתי צריך להמשיך לתפקד כשהדיכאון התרחש.
לפעמים פשוט אין לך מילים
או שאתה לא מוצא את המילים הנכונות כדי לתקשר באופן נכון.
כן.
באותם רגעים קשים,
הרגשתי כמעט כאילו אני בכלא.
ולא יכולתי לצאת מזה.
כן. -נכון.
כן. -הרגשתי את זה.
כן. הרגשנו את זה. ידענו. -אני הרגשתי.
וראיתי שזה נעשה קשה.
כשהוא רק התחיל לסבול מזה, לא הייתי... לא הייתי בסביבה הרבה.
דיברתי איתו...
אבל לא כל כך הרבה
כי השתדלתי לתת לו פרטיות וליידע אותו שאנחנו בסדר
ואתה צריך ל...
אתה גבר, אתה צריך לעשות מה שאתה צריך לעשות.
לכן אנחנו לוקחים צעד אחורה.
אבל אני לא רוצה שתרגישו שאתם...
שמהלך כלשהו שעשיתם...
היה שגוי או שתרגישו אשמים במשהו, כי זה...
זה לא היה זה. זה לא היה בגללכם.
זה היה כל שאר הדברים, כל שאר האנשים בסביבה
שפשוט באו ועשו בלגן.
כיוון שנקלעתי למצבים מסוימים
ולא זיהיתי אתכם באותם ימים.
לא הבחנתי בכך שרבים מהדברים האלה...
הייתה להם השפעה גדולה עליכם.
גדולה מאוד. -אני יודע.
אבל אתה יודע שאנחנו כאן איתך עכשיו.
אתה יודע שאני אוהב אותך.
לא משנה מה אתה עובר, אני כאן איתך.
משפחת הן גורם מהותי בשיקום של רוב האנשים.
משפחה אוהבת שיכולה ללמוד...
- קן דקוורת' רופא ראשי -
- הברית הלאומית לטיפול במחלות נפש -
ולפתור בעיות היא משאב חיוני.
אם המשפחה שלך פתוחה ללמוד
ולא לבייש אותך בגלל הפגיעות שלך
אלא עובדת יחד איתך,
התוצאות יכולות להיות מרשימות מאוד.
"מה לא בסדר?" היא לא השאלה הנכונה.
אלא מה קרה שגרם לאותו אדם
לנקוט סוג זה של התנהגות עיקשת או עקבית.
משפט המפתח הזה, איך שתרצי לקרוא לזה...
כן. -כעת מוטבע במוח שלי.
"מה קרה לך?" -בכל פעם שקורה משהו.
אפילו כשאני זה שחוטף את השנאה והארס,
אני זוכר את זה כי...
"מה קרה לך?" -מה קרה לך?
מה קרה להם?
כי "מה קרה לך?" זה לא משפט מאשים.
זה "תגיד לי, מה קרה לך?" במקום "מה לא בסדר בך?"
ואני חושבת שזה חל על כולם.
הדבר היחיד שעד היום הזה גורם לי לבכות,
אחרי שישה עשורי חיים, הוא ההכרה...
- אופרה -
כשעברתי למילווקי ממחוז אטאלה, מיסיסיפי,
ולראשונה בחיי הייתי רחוקה מסבתי.
פתאום מכניסים אותי למכונית ושולחים אותי למילווקי
ואומרים לי, "יותר לא תראי את סבתא שלך.
את הולכת לגור עם אימא שלך,"
אימא שבקושי הכרתי.
כי אימא שלי הייתה חלק מההגירה הגדולה
צפונה של אנשים שהשאירו את הילדים עם הסבתות שלהם.
אימא שלי התאכסנה בבית של אישה ממעמד הביניים,
שעורה היה בהיר מאוד ויכולה הייתה להיחשב לבנה.
ברגע הראשון שנכנסתי מיד ידעתי
שהיא לא אוהבת אותי בגלל צבע עורי.
ובלילה הראשון
היא לא הרשתה לי להיכנס לבית.
בכניסה לבית הייתה מרפסת קטנה שהייתה חשופה לרחוב.
הייתי צריכה לישון שם על ספה.
ואימא שלי...
שהייתה לה בת נוספת...
זו הייתה הפעם הראשונה שפגשתי את אחותי למחצה...
לא נאבקה בשבילי,
לא אמרה, "לא, הבת שלי צריכה להיכנס הביתה."
ובאותו רגע
שאימא שלי אמרה, "טוב, אז שם את הולכת לישון, בחוץ,"
ידעתי שאני לבד.
היום ב"תוכנית של אופרה וינפרי"
נפגיש אנשים עם המורים האהובים עליהם ביותר,
שחלקם לא ראו זה את זה עשר, 20 ואפילו 30 שנה.
אבל קודם אני רוצה לספר לכם על המורה האהובה ביותר עליי.
רוצים שאתחיל לבכות? המורים שלי הם שהצילו אותי.
מרי דנקן?
גב' דנקן.
אילו הייתה לי כיתה מלאה בתלמידים כמו אופרה,
הייתי בעננים.
שנים רבות בחיי
זה היה המקום היחיד שהרגשתי בו אהובה.
ומסיבה זו שנים רבות רציתי להיות מורה.
כדי שאוכל לתת לילדים אחרים מה שהמורים שלי נתנו לי.
הסיבה שאהבתי כל כך את גב' דנקן היא שהיא חשפה את הטוב שבי.
זו הייתה שנה שבה קלטתי שאני יכולה להיות מישהו.
בזכותה הרגשתי חשובה,
ואני חושבת שכל הילדים צריכים לחוות תחושה של ערך עצמי.
ובזכותך תמיד הרגשתי שאני יכולה לכבוש את העולם.
כי לחיבור עם מישהו שאכפת לו ממך
יש השפעה אדירה.
אצלי זה היה המורים שלי.
ולכן אני יודעת עד כמה בית הספר הוא חשוב.
השכלה לא יכולה להציל אתכם, אבל היא יכולה להקל עליכם.
ולכן בשבילי זו הייתה הקלה גדולה
כי זה יצר...
תחושה שיש לי ערך ושאני שווה משהו שבבית לא הרגשתי כלל.
לא הרגשתי כלל.
כלום.
20 באוגוסט 2006 -
הבאתי אתכן הנה היום כדי לומר לכן
שאתן תהיו חלק מהכיתה הראשונה
באקדמיה למנהיגות...
- האקדמיה למנהיגות לבנות של אופרה וינפרי -
- מיירטון, דרום אפריקה -
ב-2007 פתחתי את האקדמיה למנהיגות של אופרה וינפרי בדרום אפריקה
בשביל בנות שהיה להן רצון ולא היו להן אמצעים.
שתי הכיתות הראשונות בבית הספר נבחרו אישית על ידי.
ביקרתי בכפרים ובעיירות,
בחרתי בנות שבערה בהן האש
של תשוקה להצליח בחייהן.
גבירותיי ורבותיי,
בנות האקדמיה למנהיגות לבנות של אופרה וינפרי.
אבל בשבוע הראשון ללימודים
הבחנתי בהתנהגויות מוזרות אצל חלק מהבנות.
תהיתי, "מה לא בסדר עם בנות האלה?
"הן לא יכולות להתרכז, לא יכולות להתמקד."
אז התקשרתי לד"ר ברוס פרי
והוא אמר לי, "לילדות שלך יש טראומה.
הן הורגלו לכזה כאוס, שמוחן לא מסוגל להתמודד
עם סביבה של רוגע וטיפוח ותמיכה."
באותם ימים לא הבנתי מהו דיכאון.
לא היינו ערוכים להתמודד עם הטראומה או עם מחלת הנפש,
הדיכאון, החרדה.
אחת לשנה אני חוזרת לשם ואני מלמדת קורס בשם "מבוא לחיים".
נעזרתי בספרו של מייקל סינגר "רוח משוחררת".
הוא מדבר על הקוצים שכולנו נושאים בגופנו.
דברים שקרו לכם בחיים שטויחו והודחקו,
שלא טיפלתם בהם,
שקלעו אתכם למצבים שאתם לא מצליחים להבין איך הם קרו.
פשוט הקוץ התקהה.
אז מהו הקוץ שצריך לשלוף מבשרכם?
הנערה הראשונה אמרה, "הקוץ שלי הוא כעס.
יש בי כל כך הרבה כעס."
זו הייתה כיתה של 72 בנות.
"יש בי כל כך הרבה כעס."
היא אמרה, "כי כשהייתי בת ארבע...
ניסיתי לספר לסבתא שלי שהדוד שלי מתעסק איתי.
והיא אמרה, 'ילדה, על מה את מדברת? הוא דוד שלך.'
היא התעלמה ממני. וכשהייתי בת שבע הדוד שלי אנס אותי."
והיא אמרה...
"בכל פעם שאני הולכת הביתה...
אני עדיין צריכה להיות עם הדוד הזה.
וסבתא שלי יודעת.
ואני לא יכולה לעשות כלום בעניין.
ואני כועסת כל כך."
השתררה דממה כי אף אחת לא יכלה להאמין שהיא אמרה את זה בקול רם.
אמרתי, "אז ככה, את לא היחידה שיש לה סיפור כזה.
אני מוכנה להתערב איתך שאת לא היחידה שיש לה סיפור כזה.
ואני רוצה שכל נערה בחדר הזה...
שיש לה סיפור כזה, שתקום.
ואני רוצה שתתמכו בה,
ובתמיכתן בה אתן תומכות בעצמכן,
כי סבתא שלה לא תמכה בה.
מי יתמוך בה?
אבל אני רוצה שתקומו רק אם אתן יודעות על מה היא מדברת
ויש לכן סיפור דומה."
בכיתה של 72 תלמידות, 24 קמו.
בגיל תשע ועשר ו-11 ו-12...
אנס אותי בן דודי בן ה-19.
לא ידעתי מה זה אונס.
בטח שלא הכרתי את המילה.
לא היה לי מושג מה זה סקס. לא היה לי מושג...
לא היה לי מושג מאיפה באים תינוקות.
אפילו לא ידעתי מה קורה לי.
ושמרתי את הסוד.
ו...
פשוט השלמתי עם זה.
שנערה אינה מוגנת...
בעולם מלא גברים.
לא יוצאים מטראומה התפתחותית ללא פגע.
אפשר להתגבר ולמצוא את הדרך שלך,
אבל לאורך הדרך יהיה כאב...
- ד"ר ברוס פרי -
- צ'יילד טראומה אקדמי -
ויהיו צלקות ויהיו אתגרים.
ואני חושב שחשוב מאוד
שאנשים יבינו,
שכל אחד סוחב איתו משהו.
לכל אחד יש מטען. אנחנו פשוט לא יודעים מהו.
ולכן חשוב כל כך כשעוסקים בבריאות הנפש,
להכיר את הסיפור של המטופל.
האפשרות לספר את הסיפור,
לומר בקול רם, "זה מה שקרה לי,"
היא חיונית.
אני לא מספרת את הסיפור הזה למען טובתי האישית.
כי האמת היא שקשה לספר אותו.
אני מתביישת בו מאוד.
איך אסביר לאנשים שיש לי פריבילגיות, יש לי כסף,
יש לי כוח ואני אומללה?
איך עושים את זה?
מה שבאמת חשוב לי, לא באתי לספר לך את הסיפור שלי
משום שאני רוצה שיבכו עליי. אני בסדר.
אבל פתחו את הלב שלכם לזולת.
כי אני אומרת לך שאני עברתי את זה ואנשים צריכים עזרה.
זה חלק מהריפוי שלי, היכולת לדבר איתך.
אני כבר לא פוחד.
כי אני לא פוחד לומר, כן, יש לי דיכאון.
כן, יש לי חרדה,
ויש לי רגעים כאלה שלא בא לי לעשות כלום.
ויש לי רגעים כאלה שאני מתעצבן ואני נהיה עצוב
ואני נהיה רגשני מדי, יש לי מכל זה.
זה אני כולי שם. אני מרגיש את זה עד הטיפה האחרונה.
אבל אני שמח שהרגשתי את זה.
אני חושב שאנשים שמכירים בקשיים הנפשיים שלהם,
הם באמת גיבורי-על.
אם עברת משהו,
זה לא אומר שהילדים שלך או שכל אחד אחר
צריך לעבור את מה שאתה עברת.
אני יודע שזו אחריותי וחובתי לעצור את המעגל הזה.
תרגום כתוביות: גלית אקסלרד