Olemme vasta hyvin alussa,
mitä tulee mielenterveyden ymmärtämiseen.
Oli rotu, kulttuuri tai yhteiskuntaluokka mikä tahansa,
mielenterveysongelmat ovat yleisiä.
Kärsin pakko-oireista.
Voin pukeutua hyvin ja olla seurassa -
mutta tuntea samalla olevani sisältä täysin rikki.
Ajatellaan, että ensin sairastuu ja sitten parantuu.
Niin ei kuitenkaan ole.
Lähes kaikissa perheissä on ihmisiä,
jotka kärsivät masennuksesta, ahdistuksesta tai traumoista.
MASENNUS VEI VOIMANI…
Hyvät uutiset ovat, että aina voi parantua.
Murtuneet ihmiset voivat tulla tänne omana itsenään.
Meillä on upea mahdollisuus.
On vain oltava oikeassa paikassa.
Jokaisella on taakkaansa.
Jokaisella on tarinansa.
Monet ihmiset eri puolilla maailmaa -
kokevat henkistä, psyykkistä ja emotionaalista tuskaa…
Aivan.
…jota he eivät ole ehkä tunnustaneet.
Tämä vuosi on ollut erityinen, koska se on näyttänyt meille -
hyvin selkeästi...
Niin. -…keitä oikein olemme.
Ongelmat, jotka olivat olemassa jo ennen koronaviruspandemiaa,
saivat uudet mittasuhteet.
Ajattelen, että monet kokivat -
eristyneisyyden ja yksinäisyyden suurena ongelmana.
Myös suru on näyttäytynyt uudella tavalla,
sillä suru ei liity ainoastaan jonkun menettämiseen.
Minkä tahansa merkityksellisen menettäminen aiheuttaa surua.
Nuoret surivat sitä, että jäivät paitsi lukion valmistujaisista,
joita he olivat odottaneet.
Ystävien kanssa olemisesta. -Ystävien kanssa olemisesta.
Ja sitä, etteivät he voineet elää tavallista elämää.
Tämä vuosi on muokannut kulttuuriamme,
eivätkä monet ole vieläkään keksineet keinoa hallita tilannetta.
Jotkut sanoivat alussa, että tilanne luo tasa-arvoa.
Olen täysin eri mieltä. -Aivan.
Ihmisten kärsimys on vain lisääntynyt.
Juuri niin. -Yksi asia,
joka pätee yleisesti, on,
että sama tilanne on koettu eri tavoilla.
Aivan. Ja koronaviruspandemian vaikutukset ihmisiin -
alkavat näkyä tavoilla,
joita ei ole voitu kuvitellakaan,
jos elämä oli selviytymistä -
jo ennen pandemian alkua.
Tämä vuosi on todistanut, että lähes kaikki meistä -
ovat nyt kokeneet virallisesti… -Jonkinlaisen trauman.
…jonkinlaisen trauman. -Niin.
Tai jonkinlaista surua tai menetystä.
Niin. -Kuulin jonkun sanovan,
että tuska, jota ei käsitellä, siirtyy muille.
Kyse on heijastumisesta.
Ymmärrän, että ihmisillä on tuskaa,
joka johtuu kasvatuksesta, ympäristöstä,
tapahtuneesta, altistumisesta ja nähdyistä asioista.
Oli syy mikä tahansa, jos sitä ei muuta ja käsittele,
se alkaa ilmentyä monin eri tavoin -
hallitsemattomasti ja yllättävästi.
Ratkaisemattomat ongelmat syövät meitä sisältä.
Sitä ei kuitenkaan tajua. Ja tämä on…
Olen tunnistanut sen omakohtaisesti.
Koin pelkoa aloittaessani terapian. Pelkäsin menettäväni…
Milloin aloitit terapian?
Siitä on nyt neljä vuotta. -Se ei ole pitkä aika.
Niin, mutta neljä vuotta -
on pitkä aika ihmiselle, joka ei koskaan ajatellut tarvitsevansa terapiaa.
Ympäristöni ei rohkaissut minua puhumaan asioista.
Ongelmat tavallaan liiskattiin.
Mikä sai sinut aloittamaan terapian?
Menneisyys ja siitä toipuminen.
En edes ajatellut sitä moneen vuoteen.
En pitänyt sitä tärkeänä enkä tiedostanut sitä.
Halusin aina olla tavallinen.
En halunnut olla "prinssi Harry" vaan pelkkä "Harry".
Elämä oli vaikeaa.
Ikävä kyllä päällimmäinen muisto äidistäni -
tulee aina mieleeni samanlaisena.
Istumme autossa tiukasti turvavöissä,
ja veljeni on myös mukana.
Äitini ajaa, ja perässämme on kolmen, neljän tai viiden skootterin -
paparazzisaattue.
Hän ei koskaan pystynyt ajamaan kyynelten takia.
Emme olleet turvassa.
Yksi muiston herättämistä tunteista on aina avuttomuus.
Olin liian nuori. Olin mies mutta liian nuori auttamaan naista.
Tässä tapauksessa äitiäni.
Se oli jokapäiväistä.
Nyt riittää. Kiitos. -Selvä.
Voimmeko saada kivan kuvan?
Hänen kuolemaansa saakka.
Seuraamme Pariisin tapahtumia.
31.8.1997
Prinsessa Diana loukkaantui onnettomuudessa vakavasti.
Hänen seuralaisensa Dodi al-Fayed kuoli.
Syy voi olla osin paparazzeissa,
jotka seurasivat ja kuvasivat prinsessaa.
Tietojen mukaan he ajoivat moottoripyörillä -
ja saattoivat vaikuttaa onnettomuuteen.
Kun menetin äitini 12-vuotiaana -
juuri ennen 13-vuotispäivääni,
en halunnut elää.
Minun oli surettava äitini kuolemaa koko maailman kanssa.
Muistan selkeimmin -
hevosten kaviot kiveystä vasten -
mukulakivipäällysteisellä The Mall -kadulla.
Olimme molemmat hyvin järkyttyneitä.
Koin olevani oman kehoni ulkopuolella -
ja kävelin mukana tehden sen, mitä minulta odotettiin.
Näytin vain murto-osan tunteista, joita muut ilmaisivat.
Charles.
Mietin, että he eivät olleet edes tavanneet äitiäni.
William.
Ja kun puhuit…
Yritän olla itkemättä nyt…
Sinun puhuessasi ajattelin,
että monet ihailivat äitiäsi kaukaa ja hän oli monille rakas,
joten he käsittelivät todennäköisesti hänen kuolemaansa enemmän kuin sinä.
Epäilemättä.
Olin hyvin vihainen tapahtuneesta -
ja siitä, että oikeus ei toteutunut.
Se ei johtanut mihinkään.
Samat ihmiset, jotka ahdistelivat häntä tunnelissa,
ottivat hänestä kuvia, kun hän oli kuolemassa auton takapenkille.
Vihan hetkenä haluaisin rynnätä kaikkiin ruokakauppoihin.
Haluaisin viedä kaikki hirveät lehdet ja tehdä niistä suuren nuotion.
KUVAT KUOLEMASTA RAIVOSTUTTAVAT
HÄVETKÄÄ
En halunnut ajatella häntä,
koska hänen ajattelemisensa -
toi mieleeni tosiasian, etten voinut tuoda häntä takaisin.
Se aiheutti surua. Miksi olisin ajatellut jotain surullista?
Miksi ajatella -
ikuisesti menetettyä ihmistä?
Päätin olla puhumatta asiasta.
Puhuiko kukaan läheisesi asiasta? -Kukaan ei puhunut siitä.
Näen, että olet suunnitellut sen hyvin.
Kausi kesti monta vuotta.
Laitoin pääni pensaaseen, sormet korviin ja jatkoin eteenpäin.
Olen kertonut tästä aiemmin.
Kun minulta kysyttiin, miten voin, vastasin, että hyvin.
En puhunut ilosta enkä surusta. "Hyvin" oli helppo vastaus.
Olin kuitenkin henkisesti täysin sekaisin.
Kun laitoin puvun ja solmion ja olin prinssin edustustehtävissä,
en näyttänyt todellisia tunteitani.
Katsoin peiliin ja keskityin rooliini.
Jo ennen lähtöä hikoilin valtavasti, ja sykkeeni oli…
Olin taistele tai pakene -tilassa. Sain paniikkikohtauksia ja olin ahdistunut.
Noin 28-vuotiaasta 32-vuotiaaksi -
elämäni oli yhtä painajaista.
Menin sekaisin aina noustessani autoon -
tai nähdessäni kameran.
Miltä se tuntui?
Aloin hikoilla.
Tuntui, että ruumiinlämpöni -
oli pari astetta korkeampi kuin muilla huoneessa olevilla.
Olin varma, että kasvoni olivat kirkuvan punaiset -
ja kaikki näkivät tunteeni.
Kukaan ei kuitenkaan tiennyt syytä, ja se oli hyvin noloa.
Se alkoi hallita ajatuksia,
ja kaikki katsoivat minua.
Yksikin hikikarpalo tuntui vesiputoukselta kasvoillani.
Minä vain hikoilin ja mietin mielessäni -
tilanteen noloutta ja sitä, mitä ihmiset ajattelevat minusta.
He eivät tienneet, enkä voinut kertoa heille.
Minne meninkin, aina kun tapasin jonkun,
tunsin sen vievän kaiken energiani.
Aistin muiden tunteita.
Kohtasin välillä jonkun, joka hikoili minua enemmän.
Silloin pysähdyin ja saatoin puhua hänelle.
Se rauhoitti tilanteen, ja saatoin taas jatkaa.
Halusin juoda ja käyttää huumeita.
Yritin tehdä asioita, jotka auttoivat minua -
pakenemaan tuntemuksiani.
Aloin vähitellen tiedostaa, etten juonut joka arkipäivä -
mutta join koko viikon edestä -
yhtenä perjantai- tai lauantai-iltana.
Juominen ei ollut nautinnollista,
vaan se oli keino peittää jotain.
Tiesitkö juodessasi -
yrittäväsi peittää jotain?
En tiedostanut sitä ollenkaan.
Aivoni kertoivat, että kyse on taistelusta.
En tiedostanut sitä. Miten olisin voinut?
Kymmenen vuotta armeijassa olivat elämäni onnellisinta aikaa.
Ehdottomasti.
Sain nimittäin samanlaisen univormun kuin muutkin.
Sain samat tehtävät kuin muutkin.
Aloitin pohjalta kuten muutkin.
En saanut erityiskohtelua asemani perusteella.
Siinä se on.
Koin olevani mahdollisimman tavallinen.
Itse asiassa koin nuoruusvuosieni miellyttävimmät hetket,
kun olin Afganistanissa kaukana mediasta.
Minun oli kuitenkin kohdattava menneisyys, koska siihen liittyi vihaa.
Lähes 30-vuotiaana aloin miettiä,
mihin oikeastaan kuulun.
Sitten aloin ajatella, etten voinut enää salailla.
Perheeni sanoi, että elämäni on helpompaa, jos vain jatkan esittämistä.
Olen kuitenkin hyvin samanlainen kuin äitini.
Koin kuuluvani koneiston ulkopuolelle -
mutta olin yhä loukussa sen sisällä.
Ainoa tapa vapautua -
on totuuden kertominen.
Olen aina ollut kokki.
Kun olin lapsi, kaikki tiesivät, että siitä tulisi ammattini.
Mitä kuuluu? Olen kokki Rashad, Black Food Collectiven perustaja.
Perustin Black Food Collectiven vuonna 2017. Aloitimme AfroTechissä.
Voivatko kaikki auttaa heitä purkamaan auton lastin?
Miten kokous sujuu tänään? -Hyvin.
Tämä ei ole hyvä paikka jonolle.
Ruoka-alalla ei ole -
mustien omistamia yrityksiä.
Olen kokki Rashad. Olen järjestänyt tämän.
CHOPPED-VOITTAJA
Hyvin erilaiset ihmiset voivat kerääntyä syömään saman pöydän ääreen.
Ole hyvä. -Kiitos. Arvostan sinua.
Sain aina kuulla, että minusta tulee joko kokki tai saarnaaja.
Tehtävämme on auttaa luomaan ja kasvattamaan yrityksiä -
ja näyttää, että se luo vaurautta -
yhteisöihin ja perheisiin -
koko elämän ajaksi.
Kun esiinnyn ihmisille,
olen heidän mielestään hyvin vetoava.
Sanon, etten ole sellainen.
Rashad ei ole sellainen.
Opin suojautumaan naamioiden taakse.
Voin pukeutua edustavasti ja olla parhaassa seurassa -
hymyillen ja ilomielellä -
mutta tuntea samalla olevani sisältä täysin rikki.
Pienet lapsuuteni kokemukset vaikuttivat minuun suuresti.
Kun olin hyvin nuori, poliisi hyökkäsi taloomme -
ja vei isäni vankilaan.
Muistan vierailleeni hänen luonaan vankilassa.
Näin lapsena paljon kaikenlaista.
Osa ystävistäni on huumeriippuvaisia.
Osa kuljeskelee ympäriinsä puhellen itsekseen.
Minulla on…
Kaikki nämä ihmiset… Tunnen mustia miehiä,
nuoria ja vanhoja, jotka joko selvittävät ongelmiaan -
tai eivät.
Kun katson heitä…
Kun katson heitä, näen itseni.
Yleinen mielipide halveksuu…
KERTOJAÄÄNI, TOHTORI
TRAUMATUTKIJA
…mielenterveysongelmaisia.
Ironista on, että lähes kaikissa perheissä on ihmisiä,
jotka kärsivät, ja syynä on -
masennus, ahdistus, riippuvuudet ja päihteiden väärinkäyttö tai traumat.
Nämä neljä asiaa koskettavat neljää viidesosaa väestöstä.
Ihmiset eivät epäröisi kertoa -
lapsensa syövästä ja siihen liittyvistä hoidosta.
Heitä kuitenkin hävettää kertoa, että lapsi on masentunut -
ja hänet on vietävä hoitoon.
Yhteiskunnalla on siis vielä edessään pitkä tie.
Minut haluttiin vaientaa,
kun puhuin asiasta ääneen ja rehellisesti.
"Ole hiljaa." "Älä sano noin." "Ei, rauhoitu."
"Ei, sinä puhut liikaa."
Kadotin innostukseni ruoanlaittoon masennuksen ja ahdistuksen takia.
Se on täysin mennyttä.
Voitin Choppedin vuonna 2018.
Rashad Armstead, olet Chopped-voittaja.
Nauti hetki voitostasi. Saat pian tilillesi 10 000 dollaria.
Kiitos.
En edes katsonut Chopped-jaksoani.
Muistan, miten paljon kärsin, kun esiinnyin ohjelmassa.
Elämäni muuttui täysin yhdessä vuodessa.
Erosin vaimostani ja jouduin sulkemaan kaksi ravintolaa. Ei ole edes autoa.
Luottotietoni ovat mennyttä.
Puhun mustan miehen näkökulmasta.
Yritän tehdä asiat oikein,
siten kuin on käsketty tehdä, ja vastata odotuksia.
Olla sellainen ja tehdä niin kuin odotetaan,
elää odotusten mukaisesti -
tiedostamatta pohjavirettä.
Autovuokraamo sanoi minun vastaavan kuvausta -
väärennettyä korttia käyttävästä miehestä.
Minut pidätettiin hetkeksi, koska olen musta.
Laiton pysäköinti. Laita vain Facebookiin.
Pysähdyin hetkeksi. Enkä laita.
Kuvaan varmuuden vuosi, koska poliisille soittaminen…
Soitat poliisille henkilöstä,
joka pysäköi vain hetkeksi, ja se on sairasta.
Niin. Muut seuraavat perässä. -Erityisesti koska…
Joskus haluaa luovuttaa.
Haluan taistella vieläkin enemmän.
Mutta kyse on kuitenkin siitä, että on löydettävä -
toivoa tässä pimeydessä.
Mustien yhteisössä -
meidän käsketään aina käydä kirkossa ja luottaa Jumalaan,
niin kaikki järjestyy kyllä.
Terapia on mustien yhteisössä tabu.
Me emme käy terapiassa.
Oli siis kiellettävä kaikki.
Nyt kärsin masennuksesta ja ahdistuksesta.
Joskus on myös itsemurha-ajatuksia.
Raskaimpia mahdollisia ajatuksia.
Se tuntuu taakalta hartioillani.
Kävelen nimittäin ympäriinsä ja yritän vain selviytyä.
Olen tällainen.
Vakuuttelen itselleni, että on jatkettava.
Lapsuusmuistot nousevat mieleen.
Pelko lamauttaa minut.
Minun on kuitenkin jatkettava, koska jos en jatka,
mitä helkkaria teen?
Olen kuin hamsteri juoksupyörässä.
Minä vain jatkan pääsemättä minnekään.
En tiennyt, millainen koettelemus terapia olisi.
Mielessäni liikkuu miljoonia asioita.
Vain…
Minun oli hyvin vaikea nousta sängystä tänä aamuna.
On yksi päivistä, jolloin koen suureksi haasteeksi -
herätä ja lähteä kävelemään.
Maailma tuntui huutavan minulle,
että kaikkea tekemistä pitää lykätä.
Tuntui, että minun pitäisi jäädä sänkyyn, koska ansaitsin levätä -
ja kaikkea muuta mukavaa.
Minun oli kuitenkin ryhdistäydyttävä.
Olen oppinut, että asioista puhuminen herättää ne eloon.
Yritän joskus olla puhumatta -
ja kertomatta asioista.
Terapiassa niistä on puhuttava,
jos haluaa kaiken päättyvän hyvin.
Se tuntuu epämukavalta.
Se oli todella vaikuttavaa,
mutta se oli…
Jotkut asiat, joita minä…
Kun kerroin terapeutille joistain tilanteista, hän totesi,
että ne ovat suuria varoitusmerkkejä.
Se vain herätti monenlaisia tunteita.
Perhana.
Se on tärkeää, koska jos en kerro tunteistani rehellisesti -
enkä käsittele kaikkea nyt -
tai jos yritän valehdella tai salailla asioita,
joudun vaaraan.
Naamion on pudottava.
Voin vapautua tästä vain pudottamalla naamion.
Aivojen terveys on yhtä tärkeää -
kuin muunkin kehon.
Niitä voi harjoittaa kuin lihasta…
Aivot eivät ole lihas, mutta niitä voi harjoittaa.
Keskitymme paljon fyysiseen terveyteen…
Aivan. -…mutta olisi keskityttävä -
myös henkiseen terveyteen.
Ne eivät ole erillisiä. Tiedämme sen. Niillä on olennainen yhteys.
Yhteiskunnissa eri puolilla maailmaa -
asiaa halveksutaan ja siihen liitetään kaikenlaista.
Mielenterveyttä ei huomioida riittävästi, ja se on näkymätön vamma.
Näkymättömät asiat, joita emme ymmärrä,
pelottavat meitä.
On vaikea puhua tunteista,
jotka eivät ole monille tuttuja.
Siinä se. Iske nyt.
No niin. Pysy alhaalla!
Leuka alas!
Olympialaisiin on kuusi kuukautta.
Olen maailmantilastojen kolmas,
ja kaikki odottavat minun -
palaavan Tokiosta kultamitalin kanssa.
Kehässä hän jaksaa koko ottelun -
ja voittaa sen yhdellä iskulla.
Se on todellisen mestarin työtä.
…mestari,
Virginia Fuchs!
Ajattelin lapsena, etten ole sairas.
En halunnut olla sairas.
Kädet ylös.
Sairastuin yläkoulussa anoreksiaan.
Se alkoi ruokavaliosta, ja siitä tuli vähitellen paljon vakavampaa.
Pidin tuloksistani.
Lopulta olin laihtunut niin paljon,
että lääkärit ja vanhempani pelkäsivät -
minun kuolevan tai nääntyvän nälkään.
Jouduin sairaalahoitoon.
Lääkärit huomasivat siellä,
että anoreksian aiheutti -
sairaus nimeltä pakko-oireinen häiriö.
Kun olen Colorado Springsissä ja saan oman huoneen,
se tuntuu joskus vankilalta.
PUHDISTA NYRKKEILYTOSSUT
PESE HAMPAAT
Tuntuu, että pakko-oireet saavat vallan.
Täällä ei ole muita.
Saatan siivota viiteen asti aamuyöllä.
Tarvitsen tossuja harjoitteluun,
mutta niiden on oltava puhtaat.
Pesen niitä paljon, koska mielessäni -
niiden pohjat ovat hyvin saastaiset.
Eli en voi käyttää likaisia tossuja.
Perhana.
Eli -
tossu koski käsivarttani.
Minun on siis pestävä kädet.
Tämä on noidankehä.
Kun puhdistan jotain, tulen likaiseksi.
Ja sitten minun on peseydyttävä.
No niin. Tarvitsen saippuani.
Sen piti viedä kymmenen minuuttia…
Mietin aina, kun tällaista tapahtuu,
että se muuttaa kaiken.
Saippuan on osuttava käteeni tietyllä tavalla.
Muuten tulos ei ole haluamani.
Minun on käytettävä pesuun kahta saippuaa.
En edelleenkään tiedä, miksi, mutta aivoni käskevät niin.
Tossu osui tuohon kohtaan.
Se koski ranteeseen, joten yritän saada -
saippuan osumaan samaan kohtaan.
Eli…
Pakko-oireinen häiriö on kuin loukku.
Yritän lopettaa mutten voi.
Tuntuu, että olen loukussa pesukierteessä.
Haluan päästä siitä eroon ja lopettaa.
Onnistuin melkein.
Mieleni kuitenkin käskee pestä vielä yhden kerran.
Jos en pese käsiäni kunnolla,
kehon valtaa hyvin epämukava tunne,
joka sumentaa mielen ja saa lihakset jännittymään.
Silloin ei pysty ajattelemaan selkeästi,
eikä se lopu.
Salailin sitä lähes koko elämäni.
Tunsin itseni sen takia hyvin epävarmaksi.
En pitänyt itsestäni.
Peittelin sitä kauan, koska pelkäsin arvostelua -
ja kummajaiseksi leimaamista.
Asiasta puhuminen on auttanut minua ymmärtämään sitä paremmin.
Ihmiset kysyvät, miksi teen niin.
Se saa minutkin miettimään asiaa.
Minun on ajateltava sen syitä, ja kun ymmärrän ne,
tajuan itsekin paremmin.
Toki. -Näetkö?
Näetkö, mitä teet?
En halua siteiden koskettavan lattiaa.
Joukkuetoverini eivät välitä siitä.
Heidän siteensä koskettavat lattiaa.
Minua se taas hirvittää.
Kun Derwin irrottaa siteeni, varmistamme, etteivät ne koske lattiaa.
Hän on oppinut sen vihdoin. Hän laittaa ne hartioilleen.
Oppimiseen meni hetki, mutta hän tietää nyt.
Lattia on kuin saastuttavaa laavaa.
Sanon niin.
Monet pakko-oireisesta häiriöstä kärsivät pelkäävät saastumista.
Se voi liittyä sairauden ja kuoleman pelkoon.
Itse en pelkää niitä.
En pelkää, että vastustajan veri suussani -
sairastuttaa ja tappaa minut.
En pelännyt sitä.
Enemmänkin pelkään,
että likainen ja ällöttävä tunne tekee minusta likaisen ja ällöttävän.
Pakko-oireinen häiriö on toistuvia ajatuksia,
jotka aiheuttavat hätää, ahdistusta, pelkoa…
TOHTORI, KLIININEN PSYKOLOGI
…ja toistuvaa käyttäytymistä, jonka tarkoitus on vähentää ahdistusta.
Pakko-oireista häiriötä on eri tyyppejä.
Tutuinta on järjesteleminen ja symmetria -
tai tarve tehdä asiat oikein.
Saastumisen pelossa kyse on inhosta.
Inhon tunne on hyvin epämiellyttävä.
Se on sietämätöntä ja kestää ikuisesti.
Rituaaleja toteuttamalla yritetään päästä eroon epämiellyttävästä tunteesta.
Olen aina pystynyt -
pitämään pakko-oireisen häiriön erillään nyrkkeilystä.
Viime helmikuu oli kuitenkin aivan erilainen.
Nukuin kolmen päivän aikana vain noin kaksi tuntia.
Olin salilla, ja jokin kosketti ihoani.
Kävin pesemässä itseäni, mutta…
Pesin vain yhden pienen alueen,
joka koski lattiaa hetken.
Pesin ihoa noin puolen tunnin ajan -
ja lähdin sitten pesemään vaatteet.
Vaatteiden pesu ei onnistunut,
joten toistin sen pari kertaa.
Sitten kaikki kärjistyi.
Suihkussa käymisestä tuli yhä monimutkaisempaa.
Siihen meni tunti.
Käytin yhdellä suihkukerralla yhtä pesusientä -
mutta sitten aloin käyttää kymmentä.
Viisi saippuapalaa joka kerta.
Käytin suuria suihkugeelipulloja.
Niitä meni kaksi yhdellä suihkukerralla.
En myöskään syönyt, koska en ehtinyt käydä ruokalassa.
Oli käytävä suihkussa ennen seuraavaa harjoitusta.
Hain puhtauden tunnetta niin kovasti, että prosessin aikana -
lihakseni jännittyivät -
ja hengitin lähes yhtä tiheään kuin harjoituksissa.
Kuin olisin harjoitellut vuorokauden ympäri vain tunnin unilla.
Kolme unetonta yötä -
tekee harhaiseksi ja sekoittaa ajatukset.
Kolmantena yönä juutuin siihen.
Toistin pesun, mutta oloni ei muuttunut.
En tavoittanut puhtauden tunnetta -
ja turhauduin itseeni kovasti.
Halusin vain huutaa itselleni, että lopeta.
Itkin ja mietin, miksen pysty lopettamaan.
Kävelin edestakaisin.
Olin hyvin sekava.
En tiennyt, mitä tehdä. Olin loukussa.
Ajattelin, etten voi nyrkkeillä enkä olla muiden kanssa.
Ajattelin, etten voi elää.
Jos nimittäin ryhdistäytyy ja yrittää elää,
juuttuu loukkuun eikä pääse sieltä ulos.
Olin siinä vaiheessa täysin uupunut ja vollotin hysteerisesti.
Luhistuin lattialle.
Silloin tajusin tarvitsevani apua,
ja sen, että sitä oli haettava, ennen kuin oli liian myöhäistä.
Mitä muita sanoja olet kuullut -
mielenterveysongelmien halveksuntaan liittyen?
Hullu. -Hullu.
Hukassa. -Hukassa.
Polla ei pysy kasassa. -Olet sekopää.
Niin. Hermoromahdus.
Niin. -Häpeä,
joka liittyy erilaisuuden tunteeseen,
on päällimmäisenä mielenterveysasioissa.
Katso, miten monta vuotta -
ihmiset ovat yrittäneet salata asiaa perheissään -
kertomatta siitä muille.
Jos vanhemmat eivät halua puhua -
eivätkä ystävät muistuta siitä,
ei tule itse miettineeksi,
että syy voi olla kasvatuksessa.
Niin. Ja kaikki, jotka ovat pitäneet salaisuuden -
ja eläneet häpeässä,
antavat hiljaisuuden luoda häpeän tunteen,
kunnes häpeän rajat on rikottava itse.
Tajuaa, että oman tarinan kertominen -
saa muut suhtautumaan eri tavalla,
ja sama pätee myös itseen.
Loppujen lopuksi se auttaa monia muitakin.
Pidän kovasti oivalluksen hetkistä -
ja tarinoiden kertomisesta,
koska ne auttavat ihmisiä samastumaan.
Aina kun näen jonkun Lady Gagan kaltaisen -
kertovan asiasta avoimesti ääneen,
tiedän sen olevan hienoa, koska ihmiset alkavat ymmärtää,
että se koskee häntäkin, vaikka hän on menestynyt ja hänellä on kaikkea.
Tavoitteena on saada ihmiset puhumaan siitä julkisesti.
Tervetuloa ainutlaatuinen Lady Gaga!
Kun tapasin Oprahin ja keskustelimme…
Henkinen kriisi.
Meditointi on siis auttanut sinua.
Se on auttanut minua valtavasti.
Hän tuli luokseni huoneeseen sen jälkeen.
Olit hyvin haavoittuvainen, puhuit rehellisesti ja aidosti…
Itkimme ja halasimme toisiamme.
Koin olevani turvallisessa seurassa.
Ajanjakso oli minulle henkisesti hyvin sekava,
ja käsittelen sitä yhä.
Ja…
Yritän varmistaa, että jaan kokemukseni -
enkä vain -
kiellä ja peittele sitä.
Ei voi lukea
Ei, hän ei voi lukea pokerinaamaani
Hän on omanlaisensa
Mielenterveysongelmat -
alkoivat lapsena.
Viiltelin itseäni hyvin nuorena.
Minua käytettiin hyväksi,
ja minun on vaikea käsitellä viiltelyä siten,
että voisin puhua siitä turvallisesti nuorille tai vanhemmillekaan.
Koen, että viiltelyn tarve -
oli peräisin siitä, että halusin näyttää sisäisen tuskani.
Kuuntele
20.1.2006
Minulla on sairain tavoite
Olin 19-vuotias -
ja työskentelin musiikkialalla.
Eräs tuottaja käski minua -
riisumaan vaatteeni.
Minä kieltäydyin.
Sitten lähdin.
Ja…
Hän sanoi tuhoavansa kaiken musiikkini.
Eikä hän lopettanut.
Hän pyysi sitä yhä uudelleen, ja minä vain jähmetyin ja…
En edes muista.
En kerro hänen nimeään.
Ymmärrän Me Too -liikkeen.
Ymmärrän, että jotkut kokevat puhumisen auttavan.
Minä en koe.
En halua edes kohdata häntä.
TRAUMAPERÄINEN STRESSIHÄIRIÖ -
TEINI-IÄN HYVÄKSIKÄYTÖN TAKIA
Alalla on vaarallista hyväksikäyttöä.
"KOIN MONIA TRAUMOJA,
MUTTA OLEN SELVIYTYNYT."
Menin sairaalaan, ja paikalle tuli psykiatri.
Pyysin oikeaa lääkäriä.
Kysyin, miksi psykiatria tarvitaan, koska kehoni oli tunnoton.
Koin ensiksi kokonaisvaltaista kipua.
Sitten en tuntenut enää mitään.
Sairastin sen jälkeen viikkokausia -
ja tajusin, että koin samaa kipua,
kun raiskaajani saattoi minut raskaaksi ja jätti minut kadunkulmaan.
Vanhempieni taloon.
Minä oksensin.
Voin pahoin.
Minua oli käytetty hyväksi.
Olin lukittuna studioon kuukausien ajan.
LADY GAGA KUVAILEE TRAUMAPERÄISEN STRESSIN OIREITA:
'KOKO KEHOANI KOURISTAA'
Haluan -
kertoa kaikille katsojille, että kuivaan nyt kyyneleeni.
Minä jatkan eteenpäin. Ymmärrättehän?
Kuin…
Avaan silmäni. Opin tämän.
Pyöräytä olkapäät taakse. Avaa silmäsi.
Se helpottaa.
Tiedän, että olen toimistoni kellarissa.
Ja…
Sellaisista asioista voi selvitä.
Mutta kun se -
koskettaa todella rankasti,
se voi muuttaa persoonallisuutta.
Sain täydellisen hermoromahduksen.
Muutamaan vuoteen -
en ollut enää sama tyttö.
LOPPUKIERTUE PERUTTU -
'KOVAN KIVUN' TAKIA
Kun tunnen kipua…
PERUTTU FIBROMYALGIAN TAKIA
…oloni on kuin raiskauksen jälkeen.
Olen ollut magneetti- ja muissa kuvauksissa.
He eivät löydä mitään.
Mutta -
keho muistaa.
En tuntenut mitään.
Suljin kaiken pois.
Kuin aivot olisi kytketty pois linjoilta.
Silloin ei tiedä, miksi kukaan muu ei panikoi,
mutta on itse täysin vainoharhaisessa tilassa.
Se tuntuu hyvin todelliselta.
Kuin musta pilvi -
seuraisi kaikkialle -
ja kertoisi, että olen mitätön ja minun on kuoltava.
Ennen huusin ja heittäydyin seinää vasten.
Tiedättekö, miksi ei ole hyvä viillellä?
Miksi ei ole hyvä heittäytyä seinää vasten?
Miksi ei ole hyvä vahingoittaa itseä?
Koska olo vain pahenee siitä.
Luulee voivansa paremmin,
koska näyttää kärsimyksensä muille.
Se ei kuitenkaan auta.
Sanon aina, että on parempi kertoa kuin näyttää.
Syy viiltelyyn myös viime aikoina on,
että mieleni toipumisprosessi -
on ollut hidasta.
Olen noussut hitaasti.
Ja…
Vaikka minulla menisi hyvin kuusi kuukautta,
tarvitaan vain yksi laukaiseva tekijä,
joka vie pahaan oloon.
Kun puhun pahasta olosta, tarkoitan,
että haluan viillellä, mietin kuolemaa ja sitä, toteutanko sen joskus.
Opin monenlaisia tapoja -
päästä siitä eroon.
Kaikki alkoi muuttua vähitellen. Se vei kaksi ja puoli vuotta.
Mitä teit sinä aikana?
Voitin Oscarin.
Hienoa. -Kukaan ei tiennyt.
Lady Gaga, Mark Ronson,
Anthony Rossomando ja Andrew Wyatt.
Kiitos paljon.
Kiitän akatemiaa tästä upeasta kunniasta.
Kaikki, jotka kärsivät kotonaan,
haluaisin sanoa heille, miten tärkeää on,
että vierellä on ainakin yksi ihminen, joka vahvistaa itseä.
Kun puhun vahvistamisesta, tarkoitan ihmistä, joka uskoo,
välittää ja kertoo, että tuskasi on merkityksellistä -
ja todellista.
Sanoisin lisäksi,
että itseään voi myös hallita.
Hei! -Hei.
Mitä kuuluu?
Hei. Mitä kuuluu? -Miltä tuntuu?
Voin keskittyä -
ja sanoa, että herään,
menen terapiaan, haen tasapainoa tai kiitollisuutta,
liikun ja syön -
ja teen terveellisiä asioita.
Soitan pianoa ja laulan hieman.
Harjaan hampaani ja varmistan, että käyn suihkussa.
Teen kaiken tietoisesti.
Sellaista on tehtävä riittävästi.
On vain jatkettava ja kannustettava itseään.
On rohkaistuttava. On rohkeaa hengittää.
On rohkeaa jatkaa.
Ja ennen pitkää seison takapihallani -
ja huomaan olevani oma itseni.
Uskon,
että on hyvä syödä päivän mittaan.
Se on hyvin tärkeää aivoille.
Pitäisin siis tätä -
taitona.
Ravintoa.
Ravintoa, sillä lisään tulista kastiketta parsakaalin päälle.
Onko se yhä ravintoa, jos parsakaali näyttää -
tältä?
Lisään tulista kastiketta kaikkeen.
Se ei ole normaalia.
Kulkemani tie on hyvin kiinnostava.
Tuntuu, että halu viillellä -
ja halu olla viiltelemättä ovat hyvin lähellä toisiaan.
Sanotaan, että tien on oltava suora.
Se tuntuu tilanteelta,
jossa kaikilla on sama tauti, ja he parantuvat siitä.
Asia ei kuitenkaan ole niin.
Se ei vain ole niin,
ja se on mielestäni ansa.
Se on ansa, koska ihmiset turhautuvat.
Minulle kävi niin. Turhauduin itseeni.
Mietin, miksei oloni parane ja mikä minussa oli vialla.
Ja arvaa mitä. Itsessä ei ole vikaa.
Ajattelu ei vain ole selkeää.
Siihen on kiinnitettävä huomiota,
eikä se ole helppoa.
Tämä vuosi on ollut mielenkiintoinen.
Koin avioeron ja menetin yritykseni.
Koin koronaviruksen.
Nukuin tätini sohvalla -
ja olin kirjaimellisesti koditon. Olin rahaton -
mutta halusin palata…
Minulla on nyt oma asunto ja pystyn taas huolehtimaan itsestäni.
Olen siitä hyvin kiitollinen.
Minun oli palattava Oaklandiin palatakseni töihin.
Teemme ruokaa noin 750 ihmiselle viikossa.
Terapia on ollut tavallaan vaikeaa, koska siihen ei ole aina ollut varaa.
Minun oli löydettävä erilaisia tapoja jatkaa toipumista.
Black Food Collectiven ja näiden yritysten auttaminen -
oli erittäin tärkeä osa toipumisprosessiani.
Noiden laatikkojen purkaminen -
oli todellinen tunteiden vuoristorata.
Minun oli purettava monia asioita, joita en olisi halunnut käsitellä.
Palasin kotiin ensimmäisen sulkutilan aikaan.
En tiennyt, miten ilmoittaa ja kertoa perheelleni,
kuinka vakavaa masennukseni ja ahdistukseni oli.
Joskus en vain löydä sanoja siitä kertomiseen.
Haluan kertoa siitä mutten löydä oikeita sanoja,
jotta he ymmärtäisivät viestini.
He tavallaan pakottivat itsensä minun tasolleni.
Olen siitä iloinen, koska joskus saatan olla -
niin omissa maailmoissani, etten näe, mitä ulkona on.
Lämmitätkö nyt öljyn?
Olisipa kanan rasvaa. -Tiedän, mitä tehdä.
Näin se tehdään. -Eikä.
Eikö tämä ole tuttua?
Velttoilua. -Enpä tiedä.
Niinkö?
Mitä? -Opeta,
miten grillata siten, ettei savun haju tartu minuun.
Kun olin nuori, äitini ja isäni olivat ainoa turvani.
Äitini on siskoistaan ainoa, joka on yhä naimisissa.
Hän koki asioita, jotka olisivat saaneet monet murtumaan.
Kappas vain. Aivan.
Rashad oli herkkä ja seurallinen.
Hän oli aina johtaja.
Jopa pienenä lapsena -
hän johti aina joukkoa.
Hän vaikenee joskus -
eikä sano juuri mitään.
Se alkoi näkyä vähitellen, kun hän oli teini-ikäinen.
Se kuitenkin puhkesi täysin, kun hän meni naimisiin.
Huomasin silloin kaiken alkaneen.
Se oli hyvin vaikeaa ja synkkää aikaa.
Se oli hyvin synkkää aikaa.
Hän yritti esittää jotain muuta, mutta tunnen poikani.
Hän kärsi kovasti.
Elämä tuntui yhtäkkiä aivan sekavalta,
ja oli hullua, että päädyin tilanteeseen,
jossa olin täysin lukossa.
Ahdistus oli kymmenkertaista.
Koin sitä joka päivä mutten voinut…
En voinut istua ja antaa kohtauksen tulla.
Oli jatkettava ahdistuskohtauksesta huolimatta.
Oli jatkettava, vaikka olin masentunut.
Joskus ei vain ole oikeita sanoja -
tai ei löydä oikeita sanoja asiasta kertoakseen.
Niin.
Huonoina hetkinä -
tunsin olevani kuin vankilassa.
Enkä päässyt vapaaksi.
Niin. -Tiedän.
Niin. -Tunsin sen.
Tunsimme ja tiesimme sen. -Tunsin sen.
Huomasin, että se alkoi käydä rankaksi.
Kun se alkoi, en ollut paljon läsnä.
Puhuin hänelle…
En kuitenkaan puhunut paljon,
koska yritin antaa hänelle tilaa ja kertoa,
että hänen on -
miehenä selvitettävä se itse.
Meidän oli tavallaan peräännyttävä.
En halua, että koette -
minkään tekemänne -
olleen väärin tai tunnette syyllisyyttä, koska se…
Kyse ei ollut siitä. Ei ollenkaan.
Kyse oli kaikesta muusta. Kaikista muista,
jotka sekoittivat asioita.
Olin kuin loukussa tietyissä tilanteissa -
enkä ajatellut teitä silloin.
En tajunnut, että monet asiat -
vaikuttivat teihin kovasti.
Hyvin paljon. -Tiedän sen.
Mutta tuemme sinua nyt.
Rakastan sinua.
Mitä koetkin, tuen sinua.
Perheillä on tärkeä merkitys useimpien toipumiselle.
Rakastava perhe, joka voi oppia…
VASTAAVA LÄÄKÄRI,
KANSALLINEN MIELENTERVEYSLIITTO
…ja ratkaista ongelmia, on välttämätön resurssi.
Jos perhe suhtautuu avoimesti oppimiseen -
eikä pidä haavoittuvuutta häpeällisenä -
vaan käsittelee asioita sairaan rinnalla,
voidaan päästä merkittäviin tuloksiin.
"Mikä on vialla" ei ole oikea kysymys.
On kysyttävä, mitkä tapahtumat johtivat -
tietynlaiseen jatkuvaan ja toistuvaan käyttäytymiseen.
Tämä iskulause, tai miksi sitä kutsutaankaan…
Niin. -…on painunut mieleeni.
"Mitä sinulle tapahtui?" -Kun jotain tapahtuu…
Jopa silloin kun kohtaan vihaa ja katkeruutta,
muistan sen, koska…
"Mitä sinulle tapahtui?" -Niin.
Mitä heille tapahtui?
Kun kysyy, mitä toiselle tapahtui, se ei tunnu syyttävältä.
Se on kehotus kertoa tapahtuneesta eikä siitä, mikä itsessä on vialla.
Minusta se koskee kaikkia.
Ainoa asia, joka saa minut yhä itkemään -
kuuden eletyn vuosikymmenen jälkeen, on muisto siitä,
kun muutin Milwaukeehen Attalan piirikunnasta Mississippistä.
En ollut koskaan ollut erossa isoäidistäni.
Yhtäkkiä minut vain laitettiin autoon ja lähetettiin Milwaukeehen.
Minulle kerrottiin, etten näkisi enää isoäitiä.
Minun oli elettävä äitini kanssa,
enkä oikeastaan edes tuntenut häntä.
Äitini oli seurannut suurta muuttoliikettä -
pohjoiseen ja jättänyt lapsensa äidilleen.
Äitini oli alivuokralaisena keskiluokkaisen,
hyvin vaaleaihoisen, valkoiselta näyttävän, naisen talossa.
Kun tulin sisään, tiesin heti,
ettei hän pitänyt minusta ihonvärini takia.
Edes ensimmäisenä iltana -
en saanut tulla taloon.
Talossa oli kadun puolella pieni kuisti.
Minun oli nukuttava siellä sohvalla.
Ja äitini,
jolla oli toinen lapsi…
Tapasin sisarpuoleni ensimmäistä kertaa.
Äitini ei tukenut minua.
Hän ei vaatinut, että minun on päästävä taloon.
Hetkenä,
jolloin äitini sanoi, että minun on nukuttava kuistilla,
ymmärsin olevani yksin.
Tänään Oprah Winfrey Show'ssa -
ihmiset tapaavat lempiopettajansa,
joita he eivät ole välttämättä tavanneet 30 vuoteen.
Haluaisin kuitenkin ensin kertoa omasta lempiopettajastani.
Haluatteko, että alan itkeä?
Mary Duncan?
Rva Duncan!
Jos luokka olisi ollut täynnä Oprahin kaltaisia oppilaita,
olisin ollut onneni kukkuloilla.
Monen vuoden ajan -
se oli ainoa paikka, jossa koin rakkautta.
Siksi halusin itsekin opettajaksi monen vuoden ajan.
Halusin antaa nuorille saman, mitä olin saanut omilta opettajiltani.
Pidän rva Duncanista kovasti, koska hän sai parhaat puoleni esiin.
Sinä vuonna tiesin, että minusta voisi tulla jotain.
Hän sai minut kokemaan, että olen tärkeä,
ja mielestäni kaikkien lasten on tunnettava itsensä arvokkaiksi.
Ja minä koin aina sinun ansiostasi, että voisin valloittaa maailman.
Yhteys ihmiseen, joka välittää itsestä,
on ratkaisevaa.
Itselläni he olivat opettajia.
Siksi tiedän, että koulu on hyvin tärkeä.
Koulutus ei pelasta, mutta se voi helpottaa tilannetta.
Se oli minulle suuri helpotus -
ja loi -
arvokkuuden tunteen, jota en saanut kokea kotonani.
En kokenut sitä kotonani.
En ollenkaan.
20.8.2006
Kutsuin teidät kaikki tänne tänään kertoakseni,
että olette ensimmäinen luokka -
Oprah Winfrey…
OPRAH WINFREYN TYTTÖKOULU
ETELÄ-AFRIKKA
Perustin vuonna 2007 Oprah Winfrey Leadership Academyn Etelä-Afrikkaan.
Se on suunnattu tytöille, joilla on kykyjä muttei varoja.
Valitsin itse kaksi koulun ensimmäistä luokkaa.
Kävin kylissä ja kaupungeissa -
valitsemassa tyttöjä, jotka olivat kunnianhimoisia -
ja halusivat päästä elämässä eteenpäin.
Hyvät naiset ja herrat,
Oprah Winfrey Leadership Academyn tytöt.
Ensimmäisen kouluviikon aikana -
huomasin osan tytöistä käyttäytyvän omituisesti.
Mietin, mikä heitä vaivaa.
He eivät pystyneet keskittymään.
Soitin siis tri Bruce Perrylle,
ja hän kertoi heidän kokeneen traumoja.
He olivat tottuneet kaaokseen, eivätkä aivot osanneet sopeutua -
rauhan, hoivan ja tuen ilmapiiriin.
En ymmärtänyt silloin masennusta.
Emme olleet valmistautuneet käsittelemään traumaa tai psyykkisiä sairauksia,
kuten masennusta tai ahdistusta.
Palaan sinne vuosittain pitämään kurssin nimeltä Elämä 101.
Käytin Michael Singerin kirjaa Kahleeton sielu.
Hän puhuu piikeistä, joita me kaikki kannamme.
Ne ovat elämän tapahtumia, jotka piilotettiin ja poistettiin -
ja joita ei käsitelty.
Ne vievät meidät odottamattomiin tilanteisiin.
Jotkut asiat vain saavat piikin hiertämään.
Kysyinkin, minkä piikin tytöt haluaisivat poistaa.
Ensimmäinen sanoi, että hänen piikkinsä on viha.
Hän sanoi tuntevansa paljon vihaa.
Luokalla oli 72 tyttöä.
Hän tunsi paljon vihaa.
Hän kertoi, että ollessaan nelivuotias -
hän yritti kertoa isoäidilleen, että eno ahdisteli häntä.
Isoäiti vastasi, ettei ymmärtänyt, olihan kyse enosta.
Isoäiti jätti asian sikseen. Eno raiskasi tytön seitsenvuotiaana.
Tyttö sanoi:
"Aina kun menen kotiin,
minun on oltava enon kanssa.
Isoäitini tietää,
enkä voi itse tehdä asialle mitään.
Olen hyvin vihainen."
Kaikki hiljenivät, koska oli uskomatonta, että hän oli puhunut siitä ääneen.
Sanoin, ettei hän ole ainoa, jolla on sellainen tarina.
Ettei hän varmastikaan ole ainoa, joka on kokenut sellaista.
Pyysin muita huoneessa olevia tyttöjä, joilla on sama tarina,
nousemaan ylös.
Halusin heidän nousevan ylös tytön tueksi.
Nousemalla hänen tuekseen tukee myös itseään,
koska vanhemmista ei ollut tueksi.
Kysyin, kuka nousee ylös.
Käskin heidän nousta vain, jos he tietävät, mistä tyttö puhuu -
ja heillä on samanlainen tarina.
Luokassa oli 72 tyttöä, ja 24 heistä nousi ylös.
Se jatkui 9-vuotiaasta 12-vuotiaaksi.
19-vuotias serkkuni raiskasi minua.
En tiennyt, mitä raiskaaminen oli.
Sana ei ollut minulle tuttu.
En tiennyt, mitä seksi oli.
En tiennyt, mistä vauvat tulevat.
En edes tiennyt, mitä minulle tapahtui.
Ja minä pidin salaisuuden.
Ja…
Minä vain hyväksyin sen.
Ettei lapsi ole turvassa -
miesten täyttämässä maailmassa.
Kehityksellisestä traumasta ei selviä vahingoittumatta.
Siitä voi selvitä ja löytää oman tiensä -
mutta matkan varrella joutuu kohtaamaan tuskaa,
arpia ja haasteita.
On hyvin tärkeää,
että ihmiset ymmärtävät -
kaikkien kantavan jonkinlaista taakkaa.
Kaikilla on oma taakkansa. Emme vain tiedä, mikä se on.
Siksi mielenterveystyössä on hyvin tärkeää -
tutustua jokaisen tarinaan.
Tarinan kertominen -
ja tapahtuneesta puhuminen ääneen -
on ratkaisevaa.
En kerro tarinaani itseni vuoksi.
Siitä on rehellisesti sanottuna vaikea puhua.
Häpeän sitä kovasti.
Miten selitän ihmisille, että olen etuoikeutettu, rikas -
ja vaikutusvaltainen, mutta oloni on kurja?
Miten se onnistuu?
En kerro tarinaani siksi,
että haluan muiden sääliä. En tarvitse sitä.
Haluan vain avata sydämeni muille.
Olen kokenut sen itse, ja tiedän, että apua tarvitaan.
Osa toipumistani on, että voin puhua teille.
En pelkää enää.
En pelkää enää kertoa masennuksestani -
tai ahdistuksestani -
ja hetkistä, jolloin en halua tehdä mitään.
Minulla on vihan ja surun hetkiä,
hyvin tunteikkaita hetkiä ja kaikenlaista.
Olen juuri sellainen. Koen kaiken voimakkaasti.
Olen kuitenkin onnellinen, että koen tunteita.
Ne, jotka tunnustavat kamppailevansa mielenterveytensä kanssa,
ovat todellisia supersankareita.
Jos on kokenut jotain,
se ei tarkoita, että omien lasten tai kenenkään muun -
on koettava samoin.
Tiedän, että sen estäminen on minun vastuuni ja velvollisuuteni.
Tekstitys: Liisa Sippola