Me oleme alles hakanud
vaimse tervisega seotud probleeme mõistma.
Rass, kultuur ja seisus ei lähe korda.
Vaimse tervise probleemid on üleüldised.
Mul on raskusi sundmõtetega.
Ma võin ennast üles vuntsida,
aga enda sees tunnen, et olen täiesti katki.
Kõik arvavad, et jääd haigeks ja siis saad terveks.
Aga see pole nii.
Minu arust on kõigil mõni pereliige,
kes kannatab depressiooni, ärevuse ja traumade käes.
DEPRESSIOON SAAB MINUST VÕITU…
Hea uudis on, et kunagi pole hilja terveneda.
Katkised inimesed saavad siia tulla ja katki olla.
Meil on tohutu võimalus.
Tuleb vaid õiges kohas olla.
Kõik kannavad mingit koormat.
Kõigil on oma lugu.
Paljud inimesed terves maailmas
kannatavad vaimset, psühholoogilist ja emotsionaalset valu…
Jah. - …mida nad ei tunnista,
eriti seetõttu, et möödunud aasta on meile näidanud,
tõstes suure peegli meie inimlikkuse ette…
Jah. - …kes me oleme.
Ja seega, mis iganes tekitas probleeme enne COVID-19 puhangut,
muutus veelgi võimsamaks.
Seega ma arvan, et paljudele
on äralõigatus ja üksindus muutunud suureks probleemiks.
Ma usun, et see kahtlemata tõstis peegli leinamise ette,
sest leinamine pole ainult kellegi kaotamine.
Leinata saab kõige olulise kaotamist.
Ja seega lapsed leinasid seda, et jäid ilma keskkooli lõpuaktusest,
millest nad mõtlesid.
Ei saanud sõpradega olla. - Ega sõpradega olla.
Ei saanud üldse eladagi.
Ja see aasta on vorminud kogu meie kultuuri
säärasel moel, et paljud inimesed alles seedivad seda.
Alguses öeldi, et see on olnud võrdsustaja.
Mina pole sellega nõus. - See ei võrdsustanud.
Inimesed, kes kannatasid, kannatavad rohkem.
Õigus. - On küll üks asi,
mis on ülemaailmselt tõsi.
Igaüks on kogenud sama asja väga erinevalt.
Tõsi. Idee sellest, mida COVID-19 on inimestega teinud…
tuleb esile moel…
mida ei osatud ette kujutada,
kui sa niigi üritasid lihtsalt vastu pidada,
enne kui see juhtus.
See aasta on tõestanud, et 99,9% meist, kui mitte 100%,
on praeguseks ametlikult kogenud… - Mingit traumat.
…mingit traumat. - Jah.
Või mingit leina või kaotust.
Jah. - Kuulsin, et keegi ütles:
„Valu, mida millekski ei muudeta, kantakse edasi.„
Ja see on ülekandmine.
Inimesed, kes on arusaadavalt haiget saanud,
oma kasvatuse ja keskkonna tõttu,
nendega toimunu, nende kokkupuudete ja nähtu tõttu.
Mis iganes see on, kui sa seda ei muuda ega analüüsi,
siis see tõuseb esile paljudel erinevatel viisidel,
mis ei allu sinu kontrollile.
See jääb lahenduseta ja see närib meid seesmiselt.
Aga ise ei saa sellest aru. See on…
Mina tunnistan seda esimeste seas.
Esiteks tundsin ma esimest korda psühholoogile minnes hirmu, et kaotan…
Millal sa hakkasid käima?
Nelja aasta eest. - See on päris hiljuti.
Aga neli aastat psühholoogi
inimesele, kes arvas, et tal ei ole seda kunagi vaja,
on siiski pikk aeg.
Ma ei elanud keskkonnas, kus julgustati sellest rääkima.
Seda suruti teatud mõttes alla. - Aga miks sa otsustasid, et vajad seda?
Mineviku pärast. Et ennast sellest terveks ravida.
Palju-palju aastaid ma isegi ei mõelnud sellest.
Ma ei klammerdunud. Ma ei teadnud sellest midagi.
Ma tahtsin alati normaalne olla.
WETHERBY KOOL
Mitte olla „prints Harry“, vaid lihtsalt „Harry“.
See oli mõistatuslik elu.
Kahjuks oma ema peale mõeldes
tuleb esimese asjana korduvalt meelde seesama asi.
Autosse surutud, turvavöö peal,
minu vend ka autos.
Minu ema roolis ja kannul kolm, neli, viis mopeedi
paparatsodega.
Ja ema ei saanud pisarate tõttu kunagi korralikult sõita.
Mingit kaitset polnud.
Ühe tundena meenub mulle alati abitus.
Et olin liiga noor. Olin mees, aga liiga noor, et suudaksin naist aidata.
Antud juhul oma ema.
Ja see juhtus iga päev.
Aitab küll. Aitäh. - Olgu.
Palun ühte head fotot.
Iga viimne kui päev tema surmani.
Me hoiame silma peal Pariisi sündmustel,
kus printsess Diana sai autoavariis tõsiselt vigastada.
Tema kaaslane Dodi al-Fayed hukkus.
Avariiga võisid olla seotud paparatsod, printsessi jälitanud fotograafid.
On teateid, et nad sõitsid mootorratastega ja võisid avariile oma panuse anda.
Mu ema võeti minult ära, kui ma olin 12-aastane, enne mu 13. sünnipäeva.
Ma ei tahtnud seda elu.
Jagada leina oma ema surma pärast terve maailmaga.
Mina mäletan kõige eredamalt asfaldil sõtkuvate hobuste kabjaplaginat.
Malli punastest tellistest teel.
Sel hetkel olime me mõlemad šokis.
Ma olin justkui oma kehast väljas,
kõndisin lihtsalt ja tegin seda, mida minust oodati.
Näitasin välja kümnendikku emotsioonidest, mida teistes näha oli.
Charles. Charles.
Ma ütlesin: „See on minu ema. Teie ei tundnudki teda.“
William. William.
Ja kui sa rääkisid…
ma püüan mitte vesistama hakata…
aga kui sa rääkisid, siis ma mõtlesin,
et need, kes sinu ema eemalt imetlesid ja armastasid,
analüüsisid tema lahkumist oma mõtetes ilmselt sinust rohkem.
Kahtlemata.
Ma olin nii vihane temaga juhtunu pärast.
Ka seepärast, et üldse ei seatud õiglust jalule.
Mitte midagi ei tehtud.
Need inimesed, kes teda tunnelisse jälitasid,
pildistasid ka teda auto tagaistmel suremas.
Ma tahaksin vihahoos lihtsalt kõiki toidupoode rüüstata.
Rüüstata kõiki neid hirmsaid ajakirju ja suure lõkke teha.
MEELEPAHA SUREVA DIANA FOTO ÜLE
HÄBENEGE
Ma ei taha temast mõelda,
sest tema peale mõeldes pean ma tõdema, et ei saa teda tagasi tuua.
See ainult kurvastab mind. Miks millestki kurvast mõelda?
Miks mõelda inimesest, kelle sa oled kaotanud ja keda iial tagasi ei saa?
Ja ma otsustasin, et ei räägi sellest.
Kas teised su ümber rääkisid sellest? - Mitte keegi.
Teil on kõik hoolega läbi mõeldud.
Järgnes periood, mis kestis õige mitu aastat,
kui pistsin pea liiva alla ja rühkisin edasi.
Kui keegi küsis, nagu olen rääkinud: „Kuidas sul läheb?“ ütlesin, et hästi.
Ma polnud õnnelik ega kurb. „Hästi.“ „Hästi“ oli… See oli mu lihtne vastus.
Aga vaimselt olin ma kaootiline.
Iga kord, kui pidin ülikonna selga tõmbama ja seda rolli täitma,
kui pidin pokkerinäo pähe tegema.
Pilk peeglisse. „Võib minna.“
Juba enne kodust lahkumist higi voolas ja pulss oli…
Ma olin võitle-põgene režiimis. Paanikahäired, tõsine ärevus.
Ja 28- kuni ilmselt 32-aastasena
oli mu elus košmaarne aeg.
Ma olin endast väljas iga kord, kui autosse istusin,
ja iga kord, kui kaamerat nägin.
Mis tunne see oli?
Higi hakkas voolama.
Ma tundsin, et minu kehatemperatuur
on kaks-kolm kraadi kõrgem kui kõigil teistel.
Ma veensin ennast, et mu nägu on tumepunane
ja kõik näevad seega, mida ma tunnen.
Aga et keegi ei tea põhjust. See oli piinlik.
Ma kujutasin ette, kuidas kõik ainult mind vaatavad.
Ühe higipiisa peale tundus, et terve nägu voolab peast.
Lihtsalt higistasin ja mõtlesin samal ajal:
„See on nii piinlik. Mida nad küll minust arvavad?
Neil pole aimugi. Ma ei saa neile rääkida.“
Kõikjal, kuhu ma läksin, alati kellegagi kohtudes
oli tunne, et mind imetakse energiast tühjaks. Tajusin teiste emotsioone.
Viimaks nägin kedagi, kes higistas minust rohkem,
ja minu higistamine lakkas, sain temaga rääkida,
kõik rahunes maha ja ma pääsesin jälle liikuma.
Olin valmis alkoholi jooma, uimasteid tarbima.
Ma olin valmis proovima ja võtma aineid, mis tekitasid minus tunde,
et need tuimastavad mind.
Aga tasapisi hakkasin mõistma, et ma küll ei joonud esmaspäevast reedeni,
aga jõin vist terve nädala normi ära
ühe päevaga reede või laupäeva õhtul.
Ja avastasin, et joon mitte seepärast, et ma seda naudin,
vaid kuna ma üritan midagi varjata.
Kas sa andsid endale sel ajal aru, et sa seda teed?
Et sa üritasid midagi varjata?
Ei. Ma polnud sellest üldse teadlik.
Seeläbi mu aju ütles mulle, et ma võitlen.
Aga mina seda ei teadnud. Kuidas ma saingi teada?
Minu elu kõige õnnelikum aeg oli kümme aastat sõjaväes.
Kahtlemata.
Sest ma sain kanda sama mundrit nagu kõik teised.
Läbisin sama väljaõppe nagu kõik teised.
Alustasin põhjast nagu kõik teised.
Mind ei kohelnud päritolu pärast kuidagi teistmoodi.
Tuli ära.
Seal oli kõige normaalsem tunne
ja tegelikult tundsin ma ennast nooruses kõige mugavamalt
just Afganistanis, kuhu meedia ei pääsenud.
Aga ma pidin oma minevikuga tegelema, sest seal oli viha.
Hilistes 20ndates hakkasin ma esitama küsimusi nagu:
„Kas ma peaksin siin olema?“
Ja siis hakkasin järsku mõistma, et ma ei saa ennast selle eest peita.
Pereliikmed on öelnud: „Mängi kaasa ja sinu elu on lihtsam.“
Aga minus on pagana palju oma ema omadusi.
Ma tunnen, et justkui olen süsteemist väljaspool,
aga ikka seotud.
Ainus viis ennast vabastada ja välja murda on tõtt rääkida.
Ma olen terve elu kokana töötanud.
Mu lapsepõlves teadsid kõik, et minust saab kokk.
Olen kokk Rashad, Black Food Collective'i asutaja.
Asutasin Black Food Collective'i 2007, esimene üritus oli AfroTech.
Palun kõik appi, et auto tühjaks tõsta.
Kuidas konverents edeneb? - Hästi.
Siia pole saba vaja.
Toidutööstusest on puudu mustadele kuuluvad toiduärid.
Mina olen kokk Rashad, ürituse korraldaja.
„CHOPPED“ TŠEMPION
Toit toob ühe laua taha inimesi kõigilt elualadelt.
Ole hea, kullake. - Suur tänu.
Kõik ütlesid alati, et minust saab kokk või siis jutlustaja.
Meie missiooniks on firmasid luua ja arendada,
näidates, et nad saavad tekitada jõukust oma kogukonnas ja perekonnas,
et end terve elu ülal pidada.
Alati, kui ma inimestele kõnelen,
ütlevad kõik: „Oh issand, need olid nii võimsad sõnad.“
Mina aga ütlen, et see pole mina.
See pole Rashad.
Mind õpetati väga-väga hästi maske kandma.
Ma võin ennast parimatega võrdväärselt üles vuntsida,
manan naeratuse näole ja olen optimistlik.
Aga enda sees tunnen, et olen täiesti katki.
Väikesed asjad lapsepõlves avaldasid mulle tohutut mõju.
Kui ma olin väga väike, korraldas politsei kodus haarangu
ja minu isa läks vangi.
Ma mäletan, et külastasin teda vanglas.
Lapsepõlves nägin ma nii mõndagi.
Mul on narkomaanidest sõpru. Mul on sõpru, kes räägivad tänaval iseendaga.
Mul on…
palju inimesi, neid mustanahalisi mehi, keda ma tean,
nii vanu kui noori, kes püüavad hakkama saada…
või ei saa millegagi hakkama.
Kui ma neid vaatan…
Kui ma neid vaatan, näen ma ennast.
Tavalised inimesed kipuvad häbimärgistama…
RÄÄGIB DR BRUCE PERRY LASTETRAUMADE AKADEEMIAST
…vaimse tervise hädadega inimesi.
Ja see on irooniline, sest minu arust on kõigil mõni pereliige,
kes kannatab depressiooni, ärevuse, mõnuainete sõltuvuse ja traumade käes.
Need neli probleemi puudutavad ilmselt 80% kõigist inimestest.
Keegi ei kõhkleks ütlemast,
et tema lapsel on vähk ja seda hakatakse ravima.
Aga piinlik on öelda: „Minu lapsel on depressioon ja ma pean teda ravima.“
Ma usun, et ühiskonnal on palju arenguruumi.
Minus tekitati ebakindlust, sest rääkisin asjast valjusti ja ausalt.
„Ole vait. Ära räägi nii. Ei, rahune. Ei, sa räägid liiga palju.“
Depressiooni ja ärevuse tõttu olen ma kaotanud kokanduskire.
Täielikult.
2018. a võitsin saate „Chopped“.
Kokk Rashad Armstead, sina oled „Chopped“ tšempion.
Naudi hetkeks seda võitu, enne kui 10 000 dollarit panka viid.
Aitäh.
Ma isegi ei vaadanud oma võiduosa.
Ma mäletan, kui valus oli mul seda saadet teha.
Aastaga on mu elu täielikult muutunud.
Lahutasin abielu, sulgesin kaks restorani. Mul pole autot.
Laenu ei saa.
Rääkides mustanahalise mehe seisukohast,
me püüame teha nii palju õigeid asju,
mida me peame kohustuslikuks.
Me oleme kohustatud teatud moodi olema ja käituma ja elama,
andmata aru allhoovustest.
Autorendis öeldi, et ma sarnanen võltsitud krediitkaarti kasutanud mehele.
Mind peeti kinni, sest ma olen mustanahaline.
Ta parkis valesti. Pane aga Facebooki. - Parkisin korraks. Facebooki pole vaja.
See on minu kaitseks, sest kui kutsute politsei…
kui kutsute politsei inimesele, kes kaheks sekundiks parkis, on see haige.
Jah. Varsti on teid terve kari. - Eriti kuna…
See tekitab vahel käegalöömistunde.
See paneb sind veel kõvemini võitlema.
Aga see on ikkagi olukord, kus peab…
Sa pead leidma lootust selles pimeduses.
Mustanahaliste kogukonnas
on meid aastaid õpetatud kirikus käima, Jumala poole pöörduma,
sest siis saab kõik korda.
Psühholoogi juures käimine on mustade kogukonnas täielik tabu.
Me ei tee seda.
Ma pidin selle alla suruma.
Nüüd on mul depressioon ja ärevus.
Mõnikord olen enesetapumõtetega.
Minu elu kõige rusuvam tunne.
Raskus rõhub mind.
Sest ma kõnnin siin ringi ja püüan vastu pidada.
Ma olen sedasi. „Olgu, olgu. Pea vastu, pea vastu, pea vastu.“
Lapsepõlvemälestused meenuvad.
Ja see hirm halvab mind.
Aga ma pean jätkama, sest kui ma ei jätka, siis mida paganat ma teen?
Ma olen nagu hamster rattas.
Nagu siban ringi, aga ei jõua kuskile.
Lähen psühholoogi juurde. See on ootamatult pinev.
Tuhat ja miljon mõtet keerleb praegu peas. Lihtsalt…
Eriti kuna oli nii raske hommikul voodist tõusta.
Täna on selline päev, kui on väljakutseks
üles ärgata ja ühte jalga teise ette tõsta.
Sest kõik hüüdis ja lihtsalt ütles mulle:
„Lükka edasi. Tee seda. Tee toda.
Sa peaksid nii tegema ja voodisse jääma, sest sa väärid puhkust.“
Ja kõiki neid häid asju.
Aga ma pidin sellest mööda pressima.
Olen avastanud, et teatud asjadest rääkimine äratab nad ellu.
Need on asjad, millest ma püüan mõnikord mitte rääkida, neid mitte jagada.
Psühholoogi juures tuleb neid jagada, et sellest kasu oleks.
See on mulle ebamugav.
Jah, see oli kahtlemata pingeline, aga see oli…
Mõned asjad, millest ma… olukorrad, mida talle kirjeldasin, panid ta ütlema…
„Vau. Need kõik on tõeliselt suured ohumärgid.“
See tõi esile nii palju erinevaid emotsioone. Sa mait.
See on jõudnud nii kaugele, et kui ma oma olukorda ausalt ei tunnista,
kui ma ei tunneta kõike, mida praegu kogen,
kui püüan selle kohta valetada või seda varjata,
siis see muutuks ohtlikuks olukorraks.
Mask peab langema. Ainult maski eest rebides saan ma sellest vabaneda.
Aju tervis on sama tähtis kui ülejäänud keha tervis.
Kui saad seda treenida nagu lihast… Aju pole lihas, aga kui sa seda treenid…
Sama palju, kui keskendume oma füüsilisele tervisele…
Jah. - …peaksime keskenduma vaimsele tervisele.
Need kaks asja pole lahus. Me teame seda. Need on omavahel seotud.
Aga ühiskonnas ja terves maailmas seostub sellega häbimärgistamine ja muu,
nii et vaimne tervis jääb vaeslapseks ja on ka nähtamatu vigastus.
Ja asjad, mida me ei näe ega mõista, teevad meile hirmu.
Ja keeruline on rääkida asjast,
mida paljud inimesed võibolla ei tunnegi.
Just nii. Esikäega.
Just nii, just nii. Pea alla!
Lõug alla!
Olümpiani on kuus kuud.
Ma olen hetkel maailma kolmas number ja kõik loodavad minust…
mitte ainult Tokyosse jõudmist, aga kulda.
Kui teda ringis vaadata, siis talle piisab võiduks ühest löögist.
Ja see on minu arust meistriteos.
…tšempion
Virginia Fuchs!
Väiksena ma ütlesin, et mul pole mingit tõbe, ma pole haige.
Käed üles.
Põhikoolis olin ma anorektik.
See algas dieedipidamisega, siis muutus aga pingelisemaks,
ja tulemused meeldisid mulle.
Mingil hetkel võtsin kaalus nii palju alla,
et arstid ja mu vanemad olid mures,
et ma võin ennast näljutades ära tappa.
Nad saatsid mind kliinikusse.
Arstid avastasid seal,
et minu anoreksia põhjuseks
on obsessiiv-kompulsiivne häire.
COLORADO SPRINGSI OLÜMPIALINN UHKUSEGA USA POKSI KODU
Kui ma olen siin Colorado Springsis üksinda selles toas,
jätab see vahel vangla mulje.
PUHASTA POKSIJALANÕUD
HAMBAD PUHASTA
Seal saab mu sundseisund võimust võtta, sest kedagi teist pole.
Ja ma võin kella viieni hommikul midagi puhastama jääda.
Ma vajan trennis poksijalanõusid, aga saan neid ainult puhastena kanda.
Ma pesen jalanõusid pidevalt, sest kujutan ette,
et tallad on jube mustad.
Nii et ma vihkan räpaste tossude jalgapanekut.
Kurat.
Et siis…
jalanõu puudutas mu käsivart. Nüüd pean ma minema käsi pesema.
See tekitab nõiaringi. Midagi puhastades määrin ma ennast ära.
Ja siis lähen ennast pesema.
Olgu. Seepi on vaja.
Arvasin, et läheb kümme minutit, aga… Ütlen endale alati, et kui asi algab,
siis see muudab kõike.
Tihtilugu peab seep mulle teatud viisil käe peale langema või…
või käed ei saa puhtaks nii, nagu vaja.
Ma pean pesemiseks kahte erinevat seepi kasutama.
Ma ei tea jällegi miks, aga aju ütleb mulle seda.
Jalanõu läks siia vastu.
See puudutas mu rannet ja ma püüan lasta seebil langeda randmele täpselt samamoodi.
Et siis…
Obsessiiv-kompulsiivne häire on nagu lõks.
Käsin endal lõpetada, aga ei suuda. Ma satun pesemise tsüklisse lõksu.
Ja kuigi ma tahan lõpetada…
Kohe on kõik.
Aju ütleb: „Ei, veel üks kord. Ei, veel üks kord.“
Kui ma ei pese käsi õiget moodi,
tekib kehas väga ebamugav tunne
ja mõtted muutuvad ähmaseks, mu lihased on pinges.
Ma lihtsalt ei suuda korralikult mõelda. Ja lõppu ei tule.
Ma olen seda peaaegu kogu elu varjanud.
Ja see tekitas minus veelgi ebakindlama tunde.
Ma ei sallinud ennast.
Sest varjasin seda nii kaua, et kartsin teiste hukkamõistu. Et peetakse friigiks.
Asja avalikult tunnistamine aitas seda rohkem mõista.
Teised küsivad, miks ma seda teen, ja mõtlen ise ka: „Miks ma nii teen?“
Ma pean mõtlema, miks ma seda teen, ja mõistan ka ise põhjust: „Olgu.“
Hästi. - Seda näed?
Kas sa näed, mida teed?
Mulle ei meeldi, kui sidemed maad puudutavad.
Minu kaaslastel on suva.
Sidemed tolknevad vastu maad. Aga mina olen nagu: „Ei! Ei!“
Või kui Derwin mu sidemeid ära võtab, ei tohi need vastu maad minna.
Ta sai viimaks asjast aru. Heidab need üle õla.
Ta õppis seda hulk aega, aga nüüd teab.
Maapind on nagu laava. Määriv laava. Nii ütlen selle kohta.
Ja minu sundseisundiga on nii, et paljud määrimishirmuga inimesed
kardavad seda, et saavad haiguse ja surevad.
See pole minu hirm. Ma ei muretse: „Issand, ta veri sattus mulle suhu,
ma jään haigeks ja suren.“ Ma pole seepärast mures.
Minu hirm on pigem
räpase ja vastiku tunde ees, mis teeb minust räpase ja vastiku inimese.
Obsessiiv-kompulsiivne häire on sundmõtted,
mis tekitavad ahastust, ärevust või hirmu…
RÄÄGIB DR ANGELA SMITH KLIINILINE PSÜHHOLOOG
…ja sundkäitumine, mis seda ärevust maandab.
Sellel häirel on mitu liiki.
Kõige tuttavamad on korrastamine ja sümmeetria
või vajadus, et miski oleks õigesti.
Puhtusehäire puhul kardetakse vastikustunnet.
See vastikusetunne on nii ebameeldiv.
See on talumatu, kestab igavesti,
ja rituaalide eesmärk on sellest ebamugavustundest vabaneda.
Ma olen alati suutnud
oma sundseisundit poksist eemal hoida.
Aga veebruaris oli kõik täiesti teistmoodi.
Ma sain kolm päeva heal juhul kaks tundi magada.
Olin spordisaalis, kui miski puudutas nahka ja pidin selle maha pesema, aga…
Ma pesin ühte väikest punktikest, mis läks kaheks sekundiks vastu maad.
Ma pesin seda kohta 30 minutit jutti
ja siis läksin pesu pesema, aga pesuga oli midagi valesti
ja pidin pesu mitu korda üle pesema. See muutus aina halvemaks.
Duši alla minemise protsess muutus aina hullemaks ja hullemaks.
Kulus terve tund.
Enne kasutasin duši all käies ühte svammi, nüüd aga kulus mul juba kümme svammi.
Viis seepi ühe dušitamisega.
Ma kulutasin suuri dušigeelipudeleid. Kaks pudelit ühe dušitamisega.
Ma ei söönud midagi, sest polnud aega sööklas söömas käia.
Ma pidin enne järgmist trenni duši all käima.
Ma otsisin seda tunnet nii väga, et selle tegemise ajal
tõmbusid lihased pingule ja ma nagu…
hingeldasin peaaegu nagu trennis.
Ma tegin nagu 24/7 lakkamatult trenni, sain ühe tunnikese magada.
Kui oled kolm päeva magamata, tekivad luulud, mõtted on sassis.
Ja kolmandal ööl jäin ma sellesse kinni.
Tegin seda pidevalt, aga see ei muutunud. Puhtaks saamise tunne ei muutunud.
Ma olin enda peale väga pahane.
Ütlesin: „Lõpeta ära!“ Karjusin enda peale.
Nutsin nagu: „Issand, miks ma lõpetada ei suuda?“
Ja sammusin edasi-tagasi.
Väga kaootiliselt.
Ma ei teadnud, mida teha, olin lõksus.
Nüüd ei saa enam poksida ega inimestega suhelda.
Ma mõtlesin, et ma ei suuda enam elada,
sest kui ma tõusen ja püüan elada, siis langen lootusetult sellesse lõksu.
Ma olin nii kurnatud, et tönnisin hüsteeriliselt.
Ma nagu kukkusin põrandale.
Ja siis sain ma aru, et vajan tõsist abi,
parem otsekohe, enne kui on liiga hilja.
Mis teisi sõnu oled sa kuulnud
vaimse tervisega seotud häbimärgistamise puhul?
Hull. - Hull.
Sassis. - Sassis.
Pooletoobine. - Sa oled napakas.
Jah. Närvivapustus.
Jah. - Selline häbimärgistamine…
„Teistsuguseks“ lahterdamine.
See on minu arust vaimse tervise puhul ülim.
Vaata, kui palju aastaid
on inimesed püüdnud seda oma perekonnas varjata, et keegi teada ei saaks.
Kui vanemad ei taha sellest rääkida ja sõbrad ei saa meelde tuletada,
siis pole põhjust öelda: „Pidage.
Ma võin olla oma kasvatuse tulemus.“
Jah. Ja kõik, kes on saladust pidanud,
häbiga elanud, lasknud…
lasknud vaikusel seda häbitunnet tekitada
ja siis ise selle häbibarjääri lõhkunud…
Siis mõistad, et oma lugu jagades
näevad teised inimesed sind teise pilguga ning sa näed ka iseennast teisiti
ja aitad paljusid teisi inimesi. Nii et mulle meeldivad need ahaa-hetked,
kui saad jagada lugusid,
mis lubavad inimestel näha ennast kelleski teises.
Ja iga kord, kui ma näen kedagi sellist nagu Lady Gaga,
kes asjast avalikult räägib,
tean, et see on väga hea, sest inimesed saavad öelda:
„Sina? Isegi sina, kuigi sul on kõik olemas ja puutud kõigega kokku?“
Nii et eesmärk on lasta inimestel asjast avalikult rääkida.
Palun tervitage võrreldamatut Lady Gagat!
Kui ma Oprah'ga kohtusin ja me sel teemal vestlesime…
Vaimne tervis on kriis.
Ja ravimid on sind aidanud?
Ravimid on mind tohutult aidanud.
Ja pärast tuli ta minu garderoobituppa.
Sa olid nii haavatav, sa rääkisid tõtt ja olid nii ehe…
Me mõlemad nutsime ja kallistasime.
Ma tundsin, et olen turvalise inimesega koos.
Mul oli vaimselt väga pöörane periood,
millega ma ikka vaeva näen. Ja…
Ma püüan selle kogemusega ka teistele midagi vastu anda, mitte ainult…
seda luku taha panna ja teeselda.
Ei suuda lugeda, ei suuda lugeda
Ei, ta ei suuda lugeda mu pokkerinägu
Ta minust sotti saab
Ma arvasin, et mu vaimne tervis
oli probleem, kui olin väga väike.
Ma lõikusin ennast väikese lapsena.
Mul endal oli ahistamisega üleelamisi…
ja mul on väga raske raske väljendada seda
sel moel, et noortel oleks turvaline seda kuulata
või isegi vanematel inimestel kuulata, miks keegi peaks ennast lõikama.
Ma usun, et minu tungid
tulenesid vajadusest näidata sisemist valu.
Kuulake mind
20. JAANUAR 2006
Mul on haiged soovid
Ma olin 19-aastane…
ja ma töötasin lauljana
ning üks produtsent ütles mulle…
„Võta riidest lahti.“
Ja ma keeldusin.
Ja ma läksin ära.
Ja…
ta ütles, et põletab kogu mu muusika ära.
Ja ta ei lõpetanud…
Ta ei lõpetanud selle nõudmist, nii et ma tardusin ja lihtsalt…
Ma isegi ei mäleta.
Ja ma ei ütle selle mehe nime.
Ma mõistan Me Too liikumist.
Ma saan aru, et mõnedel polnud probleemi seda teha,
aga minul on ebamugav.
Ma ei taha seda inimest enam mitte kunagi näha.
LADY GAGA RÄÄKIS PROBLEEMIDEST AHISTAMISE JÄREL TEISMELISENA
See süsteem on nii ahistav ja ohtlik.
„SEE OLI SUUR TRAUMA, AGA SUUTSIN JÄTKATA.“
Aastaid hiljem läksin haiglasse. Sinna kutsuti psühhiaater.
Ma ütlesin, et tahan päris arsti.
Ma küsisin: „Miks psühhiaater tuli? Ma ei tunne oma keha.“
Algul tundsin ma üle keha valu.
Siis jäin tuimaks.
Ja siis olin pärast seda haige, nädalaid ja nädalaid ja nädalaid,
ja ma mõistsin, et tundsin sedasama valu siis,
kui inimene, kes mind vägistas, mind rasedana nurga taha jättis.
Mu vanemate maja juurde.
Sest ma oksendasin.
Ja olin haige.
Sest mind ahistati. Ma lukustasin ennast mitmeks kuuks stuudiosse.
LADY GAGA POSTTRAUMAATILISE STRESSIHÄIRE SÜMPTOMEIST:
„TERVE KEHA ON KRAMPIS“
Ma tahaksin…
suuta kõigile vaatajatele öelda, et kuivatan nüüd pisarad.
Ja elu läheb edasi. Näete? Nagu…
Avan silmad. Mulle õpetati seda.
Tõmbad õlad sirgu. Avad silmad. See aitab reguleerida.
Ma tean, kus ma olen. Olen oma kontori keldris.
Ja…
Sellisest olukorrast võib välja tulla.
Aga kui see…
kui see sind valusalt tabab…
võib see sind muuta.
Minul oli totaalne psühhootiline kriis.
Ja paar aastat
polnud ma enam endine tüdruk.
LADY GAGA TÜHISTAS TURNEE „TÕSISE VALU TÕTTU“
Valu kogedes tunnen ma…
LADY GAGA TÜHISTAS TURNEE FIBROMÜALGIAVALU TÕTTU
…vägistamisjärgset tunnet.
Ma olen teinud nii palju MRT-sid ja pilte.
Midagi ei leita.
Aga…
keha ei unusta.
Ma ei tundnud midagi.
ARTISTI AUTO
Ma irdusin.
Aju lülitus justkui välja.
Ja ma ei saanud aru, miks polnud teised paanikas,
aga ise olin paranoia ultrastaadiumis.
See on väga tõeline asi.
Tunned, et mingi must pilv
saadab sind kõikjal,
tänitab, et oled vääritu ja peaksid surema.
Ma karjusin ja paiskasin ennast vastu seina.
Teate, miks pole hea ennast lõikuda?
Teate, miks pole hea vastu seina paisata? Teate, miks pole hea ennast vigastada?
Sest see tekitab halvema tunde.
Sa arvad, et hakkab parem,
sest näitad kellelegi: „Vaadake, mul on valus.“
Sellest pole abi.
Ma ütlen teistele alati: „Rääkige sellest. Ärge näidake.“
Ja minu arust põhjus, miks ma olen veel päris hiljuti ennast lõikunud,
on see, et minu vaimse tervise paranemisprotsess
on olnud aeglane…
aeglane tõus.
Ja…
isegi kui mul on kuus hiilgavat kuud…
piisab ühestainsast mõjurist, et…
ennast halvasti tunda.
Ja kui ma ütlen, et halvasti, siis selles mõttes,
et tahan ennast lõigata, mõtlen surmast ja küsin endalt, kas ma teen seda.
Ma õppisin kõiki viise,
kuidas sellest välja tulla.
Kõik hakkas aeglaselt muutuma. Kulus kaks ja pool aastat.
Mida sa sel ajal tegid? - Ma võitsin Oscari.
Tore. - Keegi ei teadnud.
Lady Gaga, Mark Ronson,
Anthony Rossomando ja Andrew Wyatt.
Suur tänu.
Suur tänu akadeemiale selle imelise au eest.
Kõigile, kes praegu kodus kannatavad, tahan ma esmalt öelda, et on väga tähtis
leida enda kõrvale vähemalt üks inimene, kes teid tunnustab.
Tunnustamise all mõtlen ma seda, et ta usub teisse,
hoolib teist ja ütleb teile, et teie valu läheb korda
ja on reaalne.
Siis ütleksin,
et ennast on võimalik reguleerida.
Tere! - Hei.
Kuidas läheb?
Tere. Kuidas sinul läheb? - Kuidas tundub?
Kui ma keskendun
ja ütlen: „Olgu, ma ärkan üles.
Lähen psühholoogi juurde, maandan ennast, olen tänulik,
liigutan oma keha ja söön midagi
ning teen asju, mis on mulle tervislikud.“
Ma mängin klaverit, laulan pisut, pesen hambaid, käin kindlasti duši all.
Teadvel olles, kõike seda.
Kui ma teen seda piisavalt palju järjest,
kui ma edasi rühin ja ütlen: „Stefani, ole vapper.“
Sa pead olema vapram. Vapper on hingata. Vapram on jätkata.
Siis ma teen seda ja enne kui arugi saan, seisan oma tagahoovis
ja ütlen: „Olgu. Ma olen tagasi.“
Ma usun…
päev läbi söömisesse.
Minu arust on see väga tähtis ajule.
Nii et ma peaksin seda oskuseks.
Toitumine.
Toitumine, valades oma brokolile veel tšillikastet.
Kas see on veel toitumine, kui brokoli näeb välja…
selline?
Ma valan kõigele tšillikastet. See pole normaalne.
Nii huvitav on see piir, millega arvestan.
Tegelikult on tunne, et tahan ennast lõigata,
ja tunne, et ei taha, väga lähestikku.
Kõik arvavad, et see on sirgjoon ja et sellega on nii
nagu viirusega, et jääd haigeks ja siis saad terveks.
Aga see pole nii.
See pole üldse nii ja tegelikult ma usun, et see ongi lõks.
See on lõks, sest inimesed lähevad endast nii välja.
Mina sain ka enda peale pahaseks.
„Miks mul parem ei hakka? Mis mul viga on?“
Ja teate mis? Mitte midagi pole viga.
Aga mingi asi ei toimi õigesti.
Ja sellele tuleb tähelepanu pöörata, aga see pole üldse lihtne.
See on olnud huvitav aasta.
Ma lahutasin abielu, kaotasin oma firma. Põdesin COVID-it.
Magasin oma tädi diivanil…
OLEN TUMEDAM VEND
…ja jäin täiesti kodutuks, rahatuks.
Pidin töötama ennast tagasi…
Nüüd on mul jälle oma kodu ja saan enda eest jälle hoolitseda.
See muutis mind väga tänulikuks.
Ma pidin tulema tagasi Oaklandi, sest pidin tööle naasma.
SARAH RAWLSI LIHTNE KOKARAAMAT
Me teeme süüa 750 inimesele nädalas.
Psühholoogiga on raske olnud, sest vahepeal ei saanud ma seda lubada.
Ma pidin leidma erinevaid viise, kuidas edasi terveneda.
Ning Black Food Collective'i ja selliste äride aitamine
mängis minu tervenemisprotsessis väga-väga suurt rolli.
Ja kõigi nende kastide lahtipakkimine
oli juba iseenesest emotsionaalne uperpallitamine.
Ma pidin pakkima lahti paljud asjad, mida eirata tahtsin.
Ma läksin tagasi koju karantiini algusaegadel.
Ma ei osanud oma perega suhelda ja neile
täpselt selgitada, kui hull depressioon ja ärevus mul on.
Sest mõnikord ei leia ma sõnu selle ütlemiseks.
Ma tahaksin seda öelda, aga ei leia õigeid sõnu,
et nad minu jutust aru saaksid.
Aga nad sundisid ennast nagu minu mulli sisenema.
Mul on hea meel, et nad seda tegid, sest mõnikord olen ma nii
oma pisikeses maailmas kinni, et ei näe sellest välja.
Kas soojendad õli?
Praekana rasva võiks olla. - Ma oskan.
Seda tuleb nii teha. - Ei.
Kas sa pole seda kasutanud? Näed?
Lorutad. - Ma ei tea.
Tõesti?
Mida ta ütles? - Õpeta,
kuidas grillida nii, et suitsuseks ei saa.
Lapsepõlves sain ma ainult oma emale ja isale loota.
Minu ema on oma õdedest veel ainsana abielus.
Ta sai jagu asjadest, mis oleksid teisi murdnud.
Vaata seda. Jah, jah, jah.
Rashad oli tundlik ja seltsiv.
Ta oli alati liider.
Ka lapsena oli alati karja juht.
Mõnikord jääb vaikseks.
Ei ütle suurt midagi.
Kui ta väiksem oli, siis nägin ma seda natuke ta teismeeas.
Aga päriselt hakkas see esile tõusma pärast tema abiellumist.
Ma märkasin, et just siis algas kõik.
Ja see oli päris halb ja sünge aeg.
Väga sünge aeg.
Ükskõik, mis nägu ta üritas pähe teha, sest ma tunnen oma poega.
Ta kannatas. Kannatas hullusti.
Tundus, et elu läks hulluks.
Ja olukord oli nii hull, et ma jõudsin
mingisse punkti, kuhu ma kinni jäin.
Ärevus oli kümnekordne.
Iga päev. Aga ma ei saanud isegi istuda ja lasta sel juhtuda.
Ma pidin jätkama, kuni see juhtus. Kuni depressioon peale tuli.
Ja mõnikord pole lihtsalt sõnu
või sa ei leia õigeid sõnu, mille abil õigesti suhelda.
Jah. - Kui olid need halvad, halvad hetked,
siis ma olin peaaegu nagu vanglas.
Ja ma ei saanud sealt välja.
Jah. - Tean.
Jah. - Ma tajusin seda.
Me tajusime ja teadsime. - Ma tajusin seda.
Ja ma nägin, et asi läheb karmiks.
Kui see temaga juhtuma hakkas, siis mind polnud kohal.
Ma rääkisin temaga…
aga ma ei rääkinud temaga palju,
sest tahtsin talle ruumi jätta ja näidata, et pole hullu, sa pead…
sa oled mees ja pead tegema, mida vaja. Me hoidsime pisut tagaplaanile.
Aga ma ei taha, et teile tunduks, nagu te oleks…
Et mida iganes te tegite…
oli vale või et te peaksite seepärast süüd tundma, sest…
See polnud nii. Asi polnud teis. Vaid kõigis teistes, kes mu ümber olid.
Nemad tungisid sisse ja püüdsid kõike tuksi keerata.
Teatud olukordadesse sattudes
ja vanadel aegadel teist mitte välja tehes, teate.
Ma ei saanud aru, et paljud neist asjadest
avaldasid teile suurt mõju.
Väga suurt. - Ma tean, et see oli nii.
Aga nüüd oleme sulle toeks.
Sa tead, et ma armastan sind.
Mida iganes sa üle elad, ma olen sulle toeks.
Enamikule inimestele on perekonnad taastumiseks hädavajalikud.
Ja armastav perekond, kes suudab õppida…
RÄÄGIB KEN DUCKWORTH VAIMUHAIGUSTE LIIDU PEAARST
…ja probleeme lahendada, on asendamatu varasalv.
Aga kui perekond on õppimisele avatud,
avatud sellele, et sinu nõrkusi mitte häbistada,
vaid sinuga koostööd teha,
siis võib saavutada erakordse tulemuse.
Mitte „mis viga?“. See on vale küsimus.
Tuleb küsida, mis juhtus, et põhjustada sellel inimesel
nõnda sunduslikku või püsivat käitumist.
Nii et see loosung, või kuidas iganes seda nimetada…
Jah. - …on mul nüüd ajus.
„Mis sinuga juhtus?“ - Alati, kui midagi juhtub…
Isegi kui mulle valatakse kaela vihkamist ja sappi,
jääb see mulle meelde, sest…
„Mis sinuga juhtus?“ - Mis nendega juhtus?
Sest „mis sinuga juhtus?“ pole süüdistav.
See on „räägi mulle, mis juhtus“. Mitte „mis sul viga on?“.
Ja minu arust kehtib see kõigi puhul.
Ainus asi, mis mind siiamaani nutma ajab,
pärast 60 eluaastat, on arusaam
pärast Milwaukeesse kolimist Mississippi osariigist Attala maakonnast.
Ma polnud kunagi varem oma vanaemast lahus olnud.
Ja järsku pandi mind autosse ja saadeti Milwaukeesse
ning öeldi, et ma ei näe enam oma vanaema.
Ja et hakkan elama koos emaga, keda ma isegi ei tundnud.
Sest minu ema osales suures rändes,
mille käigus koliti põhja poole ja jäeti lapsed vanaemade kasvatada.
Minu ema oli koduabiline keskklassi peres,
kus perenaine oli väga heleda nahaga, peaaegu nagu valge.
Esimesel hetkel sinna majja astudes sain ma otsekohe aru,
et ma ei meeldi naisele nahavärvi pärast. Ja kõige esimesel ööl
ei lubanud ta mind majja.
Majal oli väike veranda tänavapoolsel küljel.
Ma pidin seal diivanil magama. Ja minu ema…
kellel oli veel üks laps… Ma nägin seal esimest korda oma poolõde.
Ema ei kaitsenud mind. Ta ei öelnud: „Ei, minu laps tuleb majja.“
Ja sel hetkel,
kui mu ema ütles: „Olgu pealegi, eks maga siis siin,“
sain ma aru, et olen üksi.
Tänases „Oprah Winfrey Show's“ kohtuvad inimesed oma lemmikõpetajaga,
keda mõned neist pole näinud kümme, 20 ja isegi 30 aastat.
Aga kõigepealt räägin oma lemmikõpetajast.
Tahate, et nutma hakkan? Minu õpetajad päästsid mind.
Mary Duncan?
Proua Duncan!
Kui minu klass oleks olnud täis Oprah' suguseid õpilasi,
siis oleksin ma õnnest hõljunud.
Nii palju aastaid oma elus
tundsin ma ainult koolis, et mind armastatakse.
Ja see on põhjus, miks ma tahtsin nii palju aastaid õpetajaks saada.
Et saaksin anda teistele lastele seda, mida oma õpetajatelt sain.
Ma armastan proua Duncanit nii väga, sest ta tõi minus parima välja.
Tol aastal ma teadsin, et võin kellekski saada.
Ta aitas mul ennast tähtsana tunda
ja ma usun, et kõik lapsed peaksid ennast väärtuslikuks pidama.
Ja ma tundsin tänu teile alati, et saan tervest maailmast jagu.
Sest side ükskõik kellega, kes sinust hoolib,
muudab kõike.
Mind aitasid mu õpetajad.
Ja seepärast ma teangi, et kool on nii tähtis.
Haridus ei päästa sind, aga võib pakkuda kergendust.
Ja mulle oli see suur kergendustunne
ning tekitas tunde,
et olen väärtuslik ja vääriline, mida ma kodus ei tundnud.
Üldse ei tundnud.
Üldse mitte.
Ma kutsusin teid kõiki täna siia, ütlemaks,
et teist saavad esmakursuslased Oprah Winfrey…
OPRAH WINFREY JUHTIDE AKADEEMIA TÜDRUKUTELE - MEYERTON, LAV
2007. aastal avasin Lõuna-Aafrikas Oprah Winfrey juhtide akadeemia
tüdrukutele, kellel oli pealehakkamist, aga mitte vahendeid.
Kooli kahe esimese klassi liikmed valisin ma ise välja.
Ma käisin külades ja linnades,
valisin välja tüdrukud, kelles oli sädet
ja kes soovisid paremini hakkama saada.
Daamid ja härrad,
Oprah Winfrey juhtide akadeemia tüdrukutele ja selle tütred.
Aga kõige esimesel koolinädalal
märkasin, et mõned tüdrukud käituvad kummaliselt.
Mõtlesin: „Mis neil tüdrukutel viga on? Nad ei suuda millelegi keskenduda.“
Ma helistasin dr Bruce Perryle,
kes ütles mulle: „Sinu lastel on trauma.
Nad on harjunud sellise kaosega, et nende aju ei suuda olla
rahulikus, arendavas ja toetavas keskkonnas.“
Ma ei mõistnud sel ajal depressiooni.
Me polnud valmis tegelema traumade ega vaimuhaigusega,
depressiooni, ärevusega.
Igal aastal lähen ma sinna ja annan kursuse Sissejuhatus Ellu.
Ma kasutasin Michael Singeri raamatut „Köidikuist vabanenud hing“.
Ta räägib seal okastest, mida me kõik kaasas kanname.
Asjadest, mis juhtusid, aga mis mätsiti kinni ja suruti alla,
mis jäid käsitlemata.
Need viivad olukordadesse, mille puhul ei saa aru, kuidas see juhtus.
Aga see läks vastu okast.
Mis on teie okas, mis tuleks välja tõmmata?
Esimene tüdruk ütles: „Minu okas on viha.
Minus on nii palju viha.“
Kursusel oli 72 tüdrukut.
Ta ütles: „Minus on nii palju viha. Sest kui ma olin nelja-aastane…
püüdsin ma vanaemale rääkida, et minu onu jändab minuga.
Ja vanaema ütles: 'Tüdruk, mida sa seletad? Ta on sinu onu.'
Vanaema eiras mind. Ja ma olin seitsmene, kui mu onu mind vägistas.“
Ja tüdruk ütles…
„Iga kord koju minnes…
pean ma ikka seda onu nägema.
Ja minu vanaema teab.
Ja ma ei saa sinna midagi parata.
Ja ma olen nii vihane.“
Kõik olid vait, sest ei suutnud uskuda, et ta selle valjusti välja ütles.
Ma ütlesin: „Noh, sa pole ainus tüdruk, kes seda räägib.
Ma olen kindel, et sa pole ainus tüdruk, kellel on see lugu.
Ja ma tahaksin, et kõik teised tüdrukud siin ruumis…
kellel on sama lugu, tõuseksid.
Ja tahan, et tõuseksite tema pärast.
Sest ühtlasi tõusete te ka enda pärast, sest tema vanaema ei tõusnud ta pärast.
Kes tema pärast tõusevad?
Aga tõuske ainult siis, kui te teate, millest ta räägib,
kui teil on samasugune lugu.“
Sellel kursusel, kus oli 72 tüdrukut, tõusis 24 tüdrukut püsti.
Üheksa-, kümne-, 11- ja 12-aastaselt…
vägistas mind mu 19-aastane nõbu.
Ma ei teadnud, mis vägistamine on.
Ma polnud sellest sõnast kuulnud.
Mul polnud aimugi, mis seks on. Polnud aimugi…
Mul polnud aimugi, kust lapsed tulevad. Mul polnud aimugi, mida minuga tehakse.
Ja ma hoidsin seda saladust.
Ja…
Ma lihtsalt leppisin sellega.
Et tüdruk ei saagi elada turvaliselt…
meeste maailmas.
Arengutraumast ei olegi võimalik puutumatult üle saada.
Selle võib läbi elada ja oma tee leida,
aga tee peal on kahtlemata valu…
RÄÄGIB DR BRUCE PERRY LASTETRAUMADE AKADEEMIAST
…arme ja väljakutseid.
Ja minu arust on oluline, et inimesed seda mõistaksid.
Et kõik kannavad midagi kaasas.
Kõigil on koorem. Me ei tea lihtsalt, mis see on.
Seepärast ongi nii oluline vaimse tervisega tegeledes
teise inimese lugu tundma õppida.
Oma loo rääkimine,
valjusti ütlemine: „Minuga juhtus nii,“
on esmatähtis.
Ma ei räägi seda lugu enda pärast.
Sest ausalt öeldes on seda raske rääkida.
Ma häbenen seda väga.
Kuidas inimestele selgitada, et mul on privileege ja raha,
mul on võimu, ent olen õnnetu?
Kuidas seda teha?
Tegelikult hoolin ma sellest, et ei tulnud oma lugu rääkima,
sest tahan, et mind haletsetaks. Pole vaja.
Aga avage oma süda kellelegi teisele.
Sest mina kogesin seda ja inimesed vajavad abi.
Nii et teiega rääkimine kuulub minu tervenemise juurde.
Ma ei karda enam.
Sest ma ei karda öelda, et jah, mul on depressioon.
Jah, mul on ärevust
ja mul on hetki, millal ma ei soovi midagi teha.
Ja mul on hetki, millal ma olen vihane ja kurb
ja liiga emotsionaalne, mul on kõike seda.
See olengi mina. Ma tunnen seda viimseni.
Aga teate mis, mul on hea meel, et seda tundsin.
Ma usun, et inimesed, kes vaimse tervise probleeme tunnistavad,
on nagu superkangelased.
Kui sina oled midagi üle elanud,
ei tähenda see, et sinu lapsed või kõik teised peavad täpselt sedasama üle elama.
Ma tean, et minu vastutus ja kohustus on sellest tsüklist välja murda.
Tõlkinud Janno Buschmann