Vi er på et tidligt stadie
i forsøget på at forstå det, vi kalder mental sundhed.
Uanset ens etnicitet, kultur og sociale klasse
er psykiske problemer universelle helbredsproblemer.
Jeg kæmper med OCD.
Jeg kan sagtens klæde mig pænt på,
men samtidig føle mig totalt nedbrudt indeni.
Alle tror, at man er syg, og så bliver man rask. Sådan er det bare ikke.
Der findes næppe nogen, der ikke har et familiemedlem,
som lider af depression, angst, traumer.
DEPRESSIONEN FÅR BUGT MED MIG...
Det gode er, at det aldrig er for sent at få det bedre.
Her kan nedbrudte mennesker komme hen og være nedbrudte.
Vi har en gylden mulighed.
Man skal bare være det rigtige sted.
Alle bærer på en byrde.
Alle har en historie.
Mange mennesker i hele verden
har en form for psykiske, følelsesmæssige smerter...
Ja.
...som de måske ikke er bevidste om,
især fordi det seneste år uden tvivl har vist os
med et stort spejl stillet op foran menneskeheden...
-Ja. -...hvem vi er.
Uanset hvilke problemer man havde før COVID-19,
blev de forværret.
Så jeg tror, at for mange mennesker
er isolation og ensomhed blevet et stort problem.
Jeg tror, der er sat et spejl op foran sorgen,
for sorg handler ikke kun om at miste nogen.
Sorg kan forårsages af tabet af hvad som helst, der betyder noget.
Så unge var i sorg over, at de ikke kunne komme til den dimission,
de havde drømt om.
-At være sammen med deres venner. -Ja.
At de ikke kunne have den hverdag, de var vant til.
Så det seneste år har formet os som kultur
på en måde, som mange stadig ikke har forholdt sig til.
I starten var der nogle, der sagde, at det har udlignet tingene.
-Jeg er helt uenig. -Det udligner ikke noget.
Dem, der havde det svært, har det nu endnu sværere.
-Ja. -Jeg vil tro, at det eneste,
vi kan blive enige om globalt set,
er, at alle har oplevet forskellige udgaver af den samme ting.
Lige præcis. Så tanken om, hvad COVID-19 har gjort ved folk...
...vil vise sig på måder...
...man aldrig havde forestillet sig,
hvis man i forvejen kun hang i med det yderste af neglene.
Året har vist, at 99,9% af os, hvis ikke 100%,
-nu officielt har oplevet... -En form for traume.
...en form for traume. -Ja.
Eller en form for sorg eller tab.
-Ja. -Jeg hørte nogen sige:
"Smerte, der ikke omdannes, gives videre."
Det er i bund og grund projektion.
Folk, der lider, hvilket er helt forståeligt...
Det kan skyldes deres barndom, deres baggrund,
det, de har været udsat for, og det, de har oplevet.
Hvis man ikke får bearbejdet det,
ender det med at komme til udtryk på alle mulige måder,
som man ikke kan styre.
Det forbliver uafklaret, og det tærer på en,
uden at man er klar over det. Og det er...
Det er jeg selv meget bevidst om.
Først var jeg bange for at skulle i terapi. Bange for at miste...
Hvornår begyndte du i terapi?
-Det er fire år siden. -Fire år er ikke så længe.
Men fire års terapi
for en person, der ikke havde regnet med nogensinde at få brug for terapi,
er lang tid.
Jeg befandt mig ikke i et miljø, hvor man blev opfordret til at tale om tingene.
Det skulle bare gemmes af vejen.
Hvad fik dig til at synes, at du havde brug for det?
Fortiden. Jeg ville gøre op med fortiden.
I rigtig mange år tænkte jeg slet ikke over det.
Jeg klamrede mig ikke til det. Jeg var ubevidst om det.
Jeg ville bare gerne være normal.
I stedet for at være "prins Harry" ville jeg bare være "Harry."
Det var et forvirrende liv.
Når jeg tænker på min mor, er det desværre altid det samme, der først dukker op.
Jeg sad i bilen med sikkerhedssele på,
og min bror var der også.
Min mor kørte bilen og blev jagtet af tre, fire eller fem knallerter.
Paparazzofotografer.
Hun var ikke i stand til at køre, fordi hun var blændet af tårer.
Der var ingen beskyttelse.
Jeg får altid følelsen af at være hjælpeløs.
Jeg var ikke gammel nok. Jeg var en dreng, men ikke stor nok til at hjælpe en kvinde.
I det her tilfælde min mor.
Sådan var det hver eneste dag.
-Så er det nok. Tak. -Okay.
Må vi tage et godt billede?
Hver eneste dag frem til hendes død.
Vi følger fortsat udviklingen i Paris,
hvor prinsesse Diana er kommet alvorligt til skade i en bilulykke.
Hendes ledsager, Dodi al-Fayed, er omkommet.
Fotografer, der fulgte efter prinsessen, kan være indblandet...
Det forlyder, at de kørte på motorcykler
og var medskyldige i ulykken.
Da min mor blev taget fra mig, da jeg var 12,
lige inden jeg fyldte 13 år,
ønskede jeg mig ikke det liv.
At skulle dele sorgen over min mors død med resten af verden.
Det, jeg husker tydeligst,
er lyden af hestehovene på de røde brosten på The Mall.
Da var vi begge to i chok.
Det føltes, som om jeg befandt mig uden for min krop
og bare gjorde det, der blev forventet af mig.
Jeg viste en tiendedel af de følelser, alle andre viste.
Charles.
Jeg sagde: "Det er min mor. I har ikke engang mødt hende."
William.
Mens du talte...
Jeg skal passe på, jeg ikke får tårer i øjnene.
Mens du talte, tænkte jeg på,
at de af os, der på afstand beundrede og elskede din mor,
formentlig bearbejdede hendes død mere, end du gjorde.
Uden tvivl.
Jeg var så vred over det, hun blev udsat for,
og at der ikke var nogen retfærdighed til.
Det førte ikke til noget som helst.
De mennesker, der jagede hende ind i tunnelen,
fotograferede hende, mens hun lå døende på bagsædet i bilen.
Af bar vrede får jeg lyst til at plyndre alle supermarkederne.
Tage alle de frygtelige blade og lave et stort bål af dem.
HARME OVER BILLEDE AF DØENDE DIANA
SKAM JER
Jeg vil ikke tænke på hende,
for hvis jeg tænker på hende,
minder det mig om, at jeg ikke kan få hende tilbage.
Det gør mig bare ked af det. Hvorfor gøre sig selv ked af det?
Hvorfor tænke på nogen, man har mistet og aldrig får tilbage?
Derfor besluttede jeg mig for at lade være med at tale om det.
-Talte nogen i din omgangskreds om det? -Ingen talte om det.
Det er nøje planlagt, kan jeg se.
Efter en periode på så og så mange år,
hvor jeg stak hovedet i sandet og holdt mig for ørerne...
Hvis nogen sagde... Det har jeg talt om før.
Blev jeg spurgt: "Hvordan har du det?" svarede jeg: "Fint."
Jeg var aldrig glad eller trist. Jeg havde det "fint." Det nemme svar.
Men mentalt set var jeg helt fra den.
Hver gang jeg tog jakkesæt på og skulle udfylde min rolle,
måtte jeg sige til mig selv: "Så. På med masken."
Jeg kiggede mig i spejlet. "Sådan."
Jeg svedte tran, før jeg overhovedet gik. Min puls...
Det handlede om overlevelse for mig. Jeg fik panikanfald og led af voldsom angst.
Fra jeg var 28, til jeg vel var 32,
var mit liv et rent mareridt.
Jeg fik myrekryb, når jeg skulle sætte mig ind i bilen,
og når jeg så et kamera.
Hvordan føltes det?
Sveden haglede af mig.
Det føltes, som om min kropstemperatur var to-tre grader højere end alle andres.
Jeg bildte mig selv ind, at jeg var knaldrød i hovedet,
og at alle derfor kunne se, hvordan jeg havde det.
Men at ingen vidste hvorfor. Så det var pinligt.
Man kan ikke tænke på andet, og det føles, som om alle kigger på en.
En enkelt sveddråbe får det til at føles, som om det strømmer ned over ansigtet.
Jeg svedte voldsomt og kunne kun tænke:
"Hvor er det pinligt. Hvad må de ikke tænke om mig?
De aner det ikke. Jeg kan ikke sige det til dem."
Overalt hvor jeg kom, og uanset hvem jeg mødte,
blev jeg drænet for energi. Jeg fornemmede andres følelser.
Endelig mødte jeg nogen, der svedte mere end mig,
og dem kunne jeg tale med.
Så faldt det hele til ro, og jeg kunne komme videre igen.
Jeg var villig til at drikke og tage stoffer.
Jeg var villig til at gøre de ting, der kunne lægge en dæmper på mine følelser.
Men jeg blev langsomt bevidst om, at jeg ikke drak mandag til fredag,
men jeg drak nok for en hel uge
på en enkelt aften fredag eller lørdag.
Jeg drak ikke, fordi jeg godt kunne lide det,
men fordi jeg prøvede at skjule noget.
Vidste du, da du gjorde det, at du prøvede at skjule noget?
Nej. Jeg var slet ikke bevidst om det.
Min hjerne forsøgte at fortælle mig, at jeg var oppe at slås.
Men det vidste jeg ikke. Hvor skulle jeg vide det fra?
Den lykkeligste tid i mit liv var de ti år i hæren.
Uden tvivl.
Der bar jeg den samme uniform som alle andre.
Jeg skulle gennemføre den samme uddannelse.
Jeg startede på bunden som alle andre.
Jeg fik ingen særbehandling, fordi jeg var den, jeg var.
Sådan.
Det var der, jeg følte mig mest normal,
og i mine unge år følte jeg mig faktisk bedst tilpas
i Afghanistan, hvor jeg var langt væk fra pressen.
Men jeg måtte forholde mig til min fortid, for jeg gemte på en stor vrede.
Da jeg var sidst i tyverne, begyndte jeg at spørge mig selv:
"Burde jeg overhovedet være her?"
Jeg begyndte pludselig at tænke: "Du kan ikke gemme dig for evigt."
Andre i familien har sagt: "Bare spil med, så bliver dit liv lettere."
Men jeg har en pokkers masse af min mor i mig.
Jeg føler mig som udenforstående i systemet,
men jeg er stadig fanget i det.
Mak kan kun blive fri og bryde ud af det
ved at fortælle sandheden.
Jeg har været kok hele mit liv.
Da jeg var barn, vidste alle, at jeg skulle være kok.
Hej. Jeg hedder Rashad og er kok. Jeg står bag Black Food Collective.
Jeg startede Black Food Collective i 2017. Vores første event var AfroTech.
Kan vi få alle til at hjælpe til med at tømme lastbilen?
-Hvordan går konferencen? -Godt.
Folk skal ikke stå i kø her.
I fødevarebranchen mangler der virksomheder ejet af sorte.
Jeg hedder Rashad. Det er mig, der er arrangør.
VINDER AF CHOPPED KOKKEN RASHAD
Mad kan samle folk fra alle sociale lag om et bord.
-Værsgo, skat. -Tak.
Folk sagde altid: "Du bliver enten kok eller præst."
Det er vores mission at skabe og udvikle virksomheder
ved at vise dem, at de kan skabe rigdom
i lokalsamfundet og i familien
og forsørge dem resten af livet.
Når jeg stiller mig op foran folk og taler,
siger alle: "Det var vel nok et stærkt budskab."
Så siger jeg: "Det er ikke mig."
Det er ikke Rashad.
Jeg er dygtig til at iføre mig masker.
Jeg kan sagtens klæde mig pænt på
og smile og være positiv,
men samtidig føle mig totalt nedbrudt indeni.
Nogle små ting i min barndom har påvirket mig meget.
Da jeg var helt lille, stormede politiet vores hus,
og min far røg i spjældet.
Jeg kan huske, at jeg besøgte ham i fængslet.
Jeg så mange ting som barn.
Jeg har venner, der er narkomaner.
Jeg har venner, der går rundt og taler med sig selv.
Jeg har...
...en masse mennesker... en masse sorte mænd, som jeg kender,
både yngre og ældre, der kæmper med...
...eller ikke har taget kampen med noget som helst.
Når jeg kigger på dem...
Når jeg kigger på dem, ser jeg mig selv.
I den brede befolkning er der en masse fordomme...
DR. BRUCE PERRYS STEMME
...om mennesker, der har psykiske problemer.
Det ironiske er, at der næppe findes nogen, der ikke har et familiemedlem,
som lider af depression, angst, afhængighed af stoffer, traumer.
Tager man de fire ting, omfatter man formentlig 80% af befolkningen.
Ingen ville tøve
med at sige, at deres barn har kræft og skal have behandling.
Men de synes, det er flovt at sige: "Mit barn har en depression og skal behandles."
Der er lang vej igen i vores samfund.
Jeg følte mig usikker, fordi jeg var ærlig og talte åbent om det.
"Ti stille." "Det skal du ikke sige." "Nej, rolig." "Du snakker for meget."
Efter at have været igennem depression og angst er lysten til at lave mad væk.
Fuldstændig.
I 2018 vandt jeg Chopped.
Rashad Armstead, du er ny mester i Chopped.
Nu kan du nyde sejrens sødme og sætte 10.000 dollar i banken.
Tak.
Jeg så ikke engang det afsnit af Chopped.
Jeg kan huske, hvor skidt jeg havde det, mens jeg medvirkede i programmet.
På et år blev der vendt op og ned på mit liv.
Jeg blev skilt og lukkede to restauranter. Jeg havde ingen bil.
Der var lavvande i kassen.
Jeg taler ud fra en sort mands perspektiv.
Man prøver at gøre alle de rigtige ting,
som man får at vide, at man bør gøre.
Man skal være sådan, og man skal opføre sig sådan,
og man skal leve sådan.
Man er ikke klar over, at der er en understrøm.
Biludlejningsfirmaet sagde, at jeg svarede til signalementet
på en mand, der brugte et falsk kreditkort.
Jeg blev tilbageholdt i nogle minutter, fordi jeg var sort.
Han holder ulovligt parkeret. Del det på Facebook.
Jeg holdt der i et øjeblik. Det skal ikke på Facebook.
Det er til min egen beskyttelse. At du tilkalder politiet,
når nogen holder stille i et øjeblik, er sygt.
-Der skal én til at danne en flok. -Især fordi...
Nogle gange får man lyst til at give op.
Man får lyst til at kæmpe endnu hårdere for det.
Men det er stadig en af de ting, hvor man må...
Man må finde håb i mørket.
Blandt sorte
har vi i årevis lært at gå i kirke og vende det med Gud,
for så bliver alting okay.
Blandt sorte er det tabu at gå i terapi.
Det gør vi ikke.
Jeg fortrængte det.
Nu var jeg ramt af både depression og angst.
Jeg havde selvmordstanker.
Det var den tungeste følelse i mit liv.
Det føltes, som om jeg bar rundt på vægte.
Jeg gik rundt og prøvede at holde fast.
Jeg gjorde sådan her.
"Okay. Du skal bare fortsætte."
Barndomsminderne vældede op.
Frygten lammede mig.
Men jeg blev nødt til at fortsætte, for hvad pokker skulle jeg ellers gøre?
Jeg følte mig som en hamster, der løber i et hjul.
Jeg løb og løb, men jeg kom ingen vegne.
Jeg skal i terapi. Jeg vidste ikke, det blev så nervepirrende.
Tusind tanker kører gennem hovedet på mig.
Det er bare...
Det var svært for mig at stå ud af sengen i morges.
Det var en af de dage, hvor det var en udfordring for mig
at stå op og sætte den ene fod foran den anden.
Alt i mig sagde: "Bare ryk det til en anden dag. Gør sådan og sådan.
Du skal bare blive i sengen. Du har fortjent at hvile dig lidt."
En masse gode ting.
Men... det måtte jeg overvinde.
Når man taler om visse ting, giver man dem liv.
Ting, som jeg prøver at undgå at tale om og dele.
Det bliver man nødt til at dele, hvis man vil have gavn af terapien.
Det er ubehageligt for mig.
Det var helt sikkert intenst,
men det var...
Nogle af de ting, jeg var...
Til nogle af de situationer, jeg fortalte hende om, sagde hun bare...
"Wow. Der er nogle store advarselslamper, der lyser."
Det vækkede en masse forskellige følelser.
Hold da op.
Det er nået dertil, at hvis jeg ikke er ærlig om, hvem jeg er,
hvis jeg ikke reelt mærker alt det, jeg går igennem lige nu,
hvis jeg prøver at lyve om det eller skjule det,
så bliver det en farlig situation.
Jeg skal smide masken. Jeg kan kun blive fri, hvis jeg flår masken af.
Hjernens sundhed er lige så vigtig som resten af kroppens.
At kunne træne den som en muskel... Jeg ved godt, at hjernen ikke er en muskel.
Ligesom vi fokuserer på vores fysiske helbred...
-Ja. -...skal vi fokusere
på vores psykiske helbred.
De to ting er ikke adskilt. Det ved vi. De er uløseligt forbundet.
Men i vores samfund og i hele verden
er det forbundet med en masse fordomme,
så ens psykiske helbred bliver forsømt, men det er også den usynlige skade.
De ting, vi ikke kan se eller forstå, skræmmer os.
Og det er svært at tale om noget,
som mange mennesker måske ikke føler.
Sådan. Jab.
Sådan. Duk dig!
Ned med hagen!
Om et halvt år skal jeg til OL.
Jeg er treer på verdensranglisten,
og alle satser på mig... Jeg skal ikke bare tage til Tokyo. Jeg skal vinde guld.
Når man ser hende i ringen... Hun kan vinde kampen med et enkelt slag.
Det er mesterligt.
...mesteren, Virginia Fuchs!
Da jeg var lille, sagde jeg: "Jeg har ikke nogen sygdom. Jeg er ikke syg."
Op med paraderne.
På mellemtrinnet fik jeg anoreksi.
Det begyndte med en slankekur, og så blev det mere og mere intenst,
og jeg kunne godt lide resultatet.
Til sidst tabte jeg mig så meget,
at lægerne og mine forældre blev bange for,
at jeg kunne sulte mig ihjel. Så blev jeg sendt i behandling.
Der opdagede lægerne,
at årsagen til min anoreksi
var lidelsen OCD.
COLORADO SPRINGS OL-BY
HJEMBY FOR USA'S OLYMPISKE BOKSEFORBUND
Når jeg er her i Colorado Springs og har værelset for mig selv,
føles det næsten som et fængsel.
RENE BOKSESKO
TANDRENS
Nu kan min OCD tage helt over.
Der er ikke andre.
Jeg kan hænge fast i at gøre rent til klokken fem om morgenen.
Jeg skal bruge mine boksesko til træning, men de må og skal være rene.
Jeg vasker mine sko meget, for jeg tænker hele tiden på,
at sålerne er møgbeskidte.
Så jeg hader følelsen af at tage snavsede sko på.
Pokkers.
Så...
...nu ramte skoen min arm.
Derfor må jeg nu vaske hænder.
Det er den onde cirkel.
Når jeg gør noget rent, bliver jeg selv snavset undervejs.
Så må jeg vaske mig selv.
Okay. Jeg skal bruge sæben.
Jeg troede, det ville tage ti minutter, men...
Som jeg altid siger til mig selv, så ændrer de her ting alt.
Tit skal sæben lande på min hånd på en særlig måde, for ellers...
Ellers bliver den ikke så ren, som jeg vil have.
Jeg skal bruge to forskellige slags sæbe for at blive ren.
Jeg ved ikke hvorfor, men det fortæller min hjerne mig.
Det var der, skoen ramte mig. På håndleddet. Derfor prøver jeg
at få sæben til at lande der, hvor den ramte mig.
Så...
OCD er ligesom en fælde.
Jeg siger til mig selv, jeg skal holde op, men jeg er fanget i en rengøringsspiral.
Selvom jeg gerne vil ud af den...
Den er der næsten.
...siger min hjerne: "Nej, én gang til."
Hvis jeg ikke vasker hænder på den rigtige måde,
får jeg er ubehagelig følelse i kroppen,
hvor der lægger sig en tåge over sindet, og musklerne spænder.
Man kan ikke tænke klart.
Det går ikke væk.
Det meste af mit liv har jeg skjult det.
Det fik mig til at føle mig mere usikker.
Jeg kunne ikke lide mig selv.
Jeg gemte det så længe, fordi jeg troede, folk ville opfatte mig som en tosse.
At stå frem med det har givet mig en bedre forståelse.
Når folk spørger, hvorfor jeg gør noget, tænker jeg selv: "Hvorfor gør jeg det?"
Så må jeg tænke over det, og når det går op for mig, tænker jeg: "Nå. Okay."
-Klart. -Så du det?
Kan du se, hvad du gør?
Jeg kan ikke lide, at mit håndbind rører gulvet.
Mine holdkammerater er ligeglade. De er bare...
Deres bandage rører gulvet. Imens siger jeg: "Nej!"
Når Derwin tager min bandage af, sørger vi for, at den ikke rammer gulvet.
Han har endelig fattet det. Han lægger den over sin skulder.
Det tog ham noget tid, men nu ved han det.
Gulvet er som lava. Smittebefængt lava.
Sådan siger jeg.
Det er sådan med min OCD, at for mange, der lider af smittefrygt,
kan det handle om, at de er bange for sygdom og død.
Det er ikke nødvendigvis min frygt. Jeg tænker ikke: "Hendes blod er i min mund.
Nu bliver jeg syg og dør." Det er ikke min bekymring.
Min frygt går mere på,
at følelsen af at være beskidt og ulækker får mig til at føle mig ulækker.
OCD er tilbagevendende tanker, der fører til uro, angst eller frygt...
DR. ANGELA SMITHS STEMME KLINISK PSYKOLOG
...og repetitiv adfærd, der skal mindske uroen.
Der er mange former for OCD.
De fleste kender bedst til sortering og symmetri
eller behovet for, at tingene gøres rigtigt.
Lider man af OCD-smittefrygt, er man bange for væmmelse.
Væmmelsen er så ubehagelig,
at den er uudholdelig. Den varer ved.
Ritualerne skal sørge for, at man slipper af med ubehaget.
Jeg har altid været i stand til
at holde min OCD ude af boksningen.
Men i februar var det helt anderledes.
I løbet af tre døgn sov jeg højst to timer.
Hvis noget rørte ved min hud i træningssalen,
gik jeg ud og vaskede mig, men...
Jeg vaskede én lille plet,
der rørte ved gulvet i to sekunder.
Jeg vaskede én lille plet i måske en halv time,
og så vaskede jeg tøj.
Men så var det ikke ordentligt,
så jeg vaskede tøjet igen et par gange.
Sådan greb det om sig.
Processen med at tage et bad blev værre og værre. Til sidst tog det en hel time.
Før brugte jeg én svamp til ét brusebad,
og nu begyndte jeg at bruge ti svampe til ét bad.
Fem stykker sæbe til ét bad.
Jeg brugte de store beholdere med bodyshampoo.
Dem røg der to af på ét bad.
Jeg spiste heller ikke noget, for det havde jeg ikke tid til.
Jeg skulle nå i bad inden den næste træning.
Jeg var så desperat efter den rigtige følelse, at processen
fik mine muskler til at spænde op, og jeg var helt...
Jeg trak vejret så anstrengt, at det var som at træne.
Det var som at træne konstant i døgndrift med én times søvn.
Når man ikke sover i tre døgn, kan man ikke tænke klart.
Den tredje nat sad jeg bare fast i det.
Jeg gjorde det uafbrudt, og følelsen af at være ren ændrede sig ikke.
Jeg blev meget frustreret på mig selv.
"Hold så op!" Jeg råbte ad mig selv.
Jeg græd og sagde: "Hvorfor kan jeg ikke holde op?"
Jeg vandrede frem og tilbage.
Jeg var ude af mig selv.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre. Jeg var fanget i en fælde.
Jeg kunne ikke bokse. Jeg kunne ikke være sammen med andre.
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke leve sådan her."
Hvis jeg prøvede at leve, ville jeg være fanget i fælden for altid.
Til sidst var jeg så udmattet, at jeg tudbrølede helt hysterisk.
Jeg faldt om på gulvet.
Da tænkte jeg: "Jeg har virkelig brug for hjælp,
og der skal ske noget nu, før det er for sent."
Hvilke andre ord har du hørt,
når det handler om fordomme om psykisk helbred?
-Skør. -Skør.
-Det rabler. -Det rabler.
-Gå fra snøvsen. -Bindegal.
Ja. Nervøst sammenbrud.
-Ja. -De fordomme...
...der stempler folk som anderledes,
er det ultimative, når vi taler om psykisk helbred.
Se bare på alle de år,
hvor folk skjuler det for deres egen familie, og ingen må vide noget.
Hvis ens forældre ikke vil tale om det, og ens venner ikke minder en om det,
har man ingen grund til at sige: "Vent lidt.
Måske er jeg et produkt af min opvækst."
Ja. Og alle, der har holdt på en hemmelighed,
levet med skammen og ladet den...
...ladet tavsheden skabe de fordomme,
må bryde igennem den barriere af skam.
Det kan man se, når man deler sin historie.
Så kan andre se en i et andet lys, men man kan også se sig selv i et andet lys.
På den måde hjælper man en masse mennesker.
Jeg elsker de "aha"-øjeblikke,
og at man kan dele de historier,
der giver folk muligheden for at se sig selv i andre.
Hver gang jeg ser nogen som Lady Gaga,
der træder frem og taler om det,
ved jeg, at det er godt, for så kan folk sige:
"Nå, dig? Selv du, der har så meget og er så eksponeret?"
Så målet er at få folk til at tale om det.
Tag godt imod uforlignelige Lady Gaga!
Da jeg besøgte Oprah, og vi havde den snak...
Den psykiske sundhed er i krise.
Så medicineringen har hjulpet dig?
Medicingeringen har hjulpet mig gevaldigt.
Bagefter kom hun ind til mig igen.
Du var så sårbar, du var så ærlig, du var så reel...
Vi græd begge to og krammede.
Jeg følte mig i selskab med en, der var meget tryg for mig.
Jeg var i en periode, der var virkelig svær,
og det er noget, jeg stadig bearbejder.
Og...
...jeg prøver at vende den oplevelse til noget, der kan hjælpe andre,
i stedet for bare...
...at lægge låg på og lade som ingenting.
Kan ikke aflæse mit
Nej, han kan ikke aflæse mit pokerfjæs
Hun har gennemskuet mig
Jeg mente, at mit psykiske helbred var et problem, da jeg var barn.
Jeg skar i mig selv, da jeg var meget ung.
Jeg havde selv oplevelser med misbrug...
...og det er meget svært for mig at sætte ord på det
på en måde, hvor det er sikkert for unge mennesker at høre det
og endda også ældre mennesker at høre det, hvorfor nogen finder på at skære.
Jeg tror, at den trang for mit vedkommende
udsprang af et behov for at vise, at jeg havde ondt indeni.
Lyt
THE BITTER END 20. JANUAR 2006
Jeg har de sygeste ambitioner
Jeg var 19 år...
...og jeg arbejdede i branchen.
Der var en producer, der sagde til mig...
"Tag tøjet af."
Jeg sagde nej.
Og så gik jeg.
Og...
...så sagde de, at de ville brænde al min musik.
Og de holdt ikke op...
De holdt ikke op med at spørge, og så stivnede jeg bare og...
Jeg kan ikke engang huske det.
Og jeg siger ikke hans navn.
Jeg forstår godt MeToo-bevægelsen.
Jeg forstår godt, at nogle mennesker har været helt trygge med det,
og det er jeg ikke.
Jeg vil aldrig stå over for den person igen.
LADY GAGA FORTÆLLER OM SIN PTSD
EFTER AT HAVE OVERLEVET ET SEKSUELT OVERGREB SOM TEENAGER
Systemet er meget krænkende og farligt.
"JEG ER BLEVET TRAUMATISERET PÅ FLERE MÅDER,
MEN JEG OVERLEVEDE OG KÆMPEDE VIDERE."
Jeg tog på hospitalet. De tilkaldte en psykiater.
Jeg sagde: "Kom med en rigtig læge.
Hvorfor er der en psykiater her? Jeg kan ikke mærke min krop."
Først havde jeg ondt overalt.
Så blev jeg følelsesløs.
Og så var jeg syg i mange uger i træk.
Det gik op for mig, at det var den samme smerte, jeg oplevede,
da den person, der voldtog mig, satte mig af på hjørnet, gravid.
Ved mine forældres hus.
For jeg kastede op.
Og jeg var syg.
For jeg var blevet misbrugt.
Jeg var låst inde i et studie i flere måneder.
LADY GAGA BESKRIVER SINE PTSD-SYMPTOMER:
'HELE MIN KROP GÅR I KRAMPE'
Jeg vil være...
...i stand til at sige til alle, der ser med, at jeg tørrer mine tårer nu.
Jeg kommer videre. Kan I se?
Sådan...
Jeg åbner øjnene. Jeg har lært det her.
Man ruller med skuldrene. Man åbner øjnene.
Det hjælper med at regulere.
Jeg ved, hvor jeg er. Jeg er i kælderen under mit kontor.
Og...
Man kan komme stærkt igen fra den slags.
Men når det...
...når det rammer rigtig hårdt...
...kan det forandre en.
Jeg oplevede et totalt psykotisk sammenbrud.
Og i et par år
var jeg ikke den samme pige.
LADY GAGA AFLYSER RESTEN AF VERDENSTURNÉEN JOANNE PÅ GRUND AF 'VOLDSOMME SMERTER'
Sådan som jeg har det, når jeg har ondt...
LADY GAGA AFLYSER KONCERTER PÅ GRUND AF FIBROMYALGISMERTER
...var sådan, jeg havde det efter voldtægten.
Jeg er blevet scannet et utal af gange. De kan ikke se noget.
Men...
...kroppen kan huske det.
Jeg kunne ikke mærke noget.
Jeg distancerede mig fra det.
Det er, som om hjernen står af.
Man forstår ikke, at alle andre ikke går i panik.
Man befinder sig i en tilstand af ekstrem paranoia.
Det føles meget virkeligt,
når man en følelse af, at der er en sort sky,
som følger en, overalt hvor man går,
og fortæller en, at man ikke er noget værd og bare burde dø.
Jeg skreg, og jeg kastede mig ind i væggen.
Ved I, hvorfor det ikke er smart at skære og at kaste sig ind i væggen
og at gøre skade på sig selv?
Fordi man får det værre af det.
Man tror, man får det bedre af det,
fordi man viser andre det. "Se. Jeg har ondt."
Det hjælper ikke.
Jeg siger altid: "Sig det til nogen. Lad være med at vise det til nogen."
Årsagen til, at jeg har skåret i mig selv indtil for ganske nylig
er nok, at processen med at få mit mentale helbred i bedring
har været en langsom...
...en langsom fremgang.
Og...
...selv hvis jeg har seks fremragende måneder...
...skal der bare en enkelt uheldig episode til for at...
...få det dårligt.
Når jeg siger "få det dårligt," mener jeg,
at jeg får lyst til at skære, og at jeg får selvmordstanker.
Jeg har lært en masse metoder
til at få mig selv ud af det.
Det begyndte langsomt at ændre sig. Det tog to et halvt år.
Hvad lavede du i den periode?
Jeg vandt en Oscar.
-Fedt. -Ingen vidste noget.
Lady Gaga, Mark Ronson,
Anthony Rossomando og Andrew Wyatt.
Tusind tak.
Tusind tak til akademiet for den store ære.
Til alle, der sidder derhjemme og har det skidt,
vil jeg først gerne sige, at det er vigtigt,
at man omgiver sig med mindst én person, der bakker op om en.
Med det mener jeg en, der tror på en,
som holder af en og siger, at ens smerte betyder noget,
og at den er ægte.
Så vil jeg sige,
at man kan godt kan regulere sig selv.
-Hej! -Hej.
Hvordan går det?
-Hej. Hvordan går det? -Hvordan har du det?
Jeg kan koncentrere mig og sige: "Okay, nu vågner jeg.
Jeg fordyber mig i noget terapi eller grounding eller taknemlighed,
og jeg bevæger min krop og får noget at spise,
og jeg gør de ting, der er sunde for mig."
Jeg kan spille klaver og synge lidt.
Jeg børster tænder og husker at gå i bad.
Jeg er bevidst om det hele.
Jeg skal klare nok af de ting,
og jeg skal bare blive ved og sige: "Stefani, vær tapper."
Man skal være tapper. Det er tappert at trække vejret og at blive ved med det.
Før jeg ved af det, står jeg ude i baghaven
og siger: "Okay. Så er jeg tilbage."
Jeg tror på...
...at spise hele dagen.
Jeg tror, det er meget vigtigt for hjernen.
Så det vil jeg betragte...
...som en evne.
Næring.
Næring, mens jeg hælder mere chilisauce på min broccoli.
Er det stadig nærende, hvis ens broccoli ser...
...sådan ud?
Jeg hælder chilisauce på alting.
Det er ikke helt normalt.
Det interessante er den line, jeg balancerer på.
Følelsen af at have lyst til at skære i mig selv,
og følelsen til at lade være ligger faktisk tæt op ad hinanden.
Alle tror, det skal være en lige line, og at det bare er...
...ligesom en virus, hvor man er syg, og så bliver man rask.
Sådan er det ikke.
Det er simpelthen ikke sådan. Jeg tror, at det er det, der fanger folk.
Det fanger folk, fordi de bliver så frustrerede.
Man bliver frustreret over sig selv.
"Hvorfor får jeg det ikke bedre? Hvad er der galt med mig?"
Og ved du hvad? Der er ikke noget galt med en.
Men der er noget, der ikke tænker klart.
Det skal man være opmærksom på.
Og det er ikke spor let.
Det har været et interessant år.
Jeg blev skilt. Jeg mistede mine forretninger.
Der var COVID.
Jeg gik fra at sove på min tantes sofa
og være hjemløs og på spanden og ikke have nogen penge
til at arbejde mig selv tilbage til...
Nu har jeg mit eget sted at bo og kan klare mig selv igen.
Det gjorde mig taknemlig.
Jeg måtte tage tilbage til Oakland, for jeg skulle tilbage i arbejde.
Vi laver mad for 750 mennesker om ugen.
Det har været svært at være i terapi. På et tidspunkt havde jeg ikke råd til det.
Jeg måtte finde andre måder at fortsætte min bedring på.
At hjælpe til i Black Food Collective og at hjælpe de virksomheder
spillede en stor rolle i min proces mod at få det bedre.
At åbne alle de kasser
var en følelsesmæssig rutsjebanetur.
Jeg måtte åbne for en masse ting, jeg ikke havde lyst til at forholde mig til.
Jeg tog hjem under den første del af nedlukningen.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle fortælle min familie,
hvor slemt det stod til med depressionen og angsten.
For nogle gange kan jeg ikke sætte de rigtige ord på det.
Jeg vil gerne sige det, men jeg kan ikke finde ordene til...
...at de kan få det ud af det, jeg gerne vil sige.
Men de tvang sig på en måde ind i min boble.
Det er jeg glad for, at de gjorde, for nogle gange
bliver jeg så fanget i min egen verden, at jeg ikke kan se ud af den.
Vil du varme olien nu?
Vi skulle have noget stegt kyllingefedt. Det er sådan, man skal lave det.
Har du ikke smagt det? Se bare?
-Sløseri. -Det ved jeg nu ikke.
Seriøst?
-Hvad sagde han? -Du må lære mig,
hvordan jeg kan grille uden at få røg på mig.
I min barndom var mine forældre det eneste lyspunkt.
Min mor er den eneste af sine søstre, der stadig er gift.
Hun oplevede ting, der ville have knækket de fleste.
Se nu her. Ja, ja.
Rashad var følsom og udadvendt.
Han var altid lederen.
Selv som helt lille
var han altid flokkens anfører.
Han kan godt blive lidt stille.
Så siger han ikke så meget.
Jeg så det lidt, da han var yngre, og da han var teenager.
Men det blev meget tydeligt, efter at han blev gift.
Da lagde jeg mærke til, at det begyndte at ske.
Det var rigtig slemt. Det var en dyster tid.
En meget dyster tid.
Uanset hvilken facade han forsøgte at vise, så kender jeg min søn.
Han havde det svært. Meget svært.
Det var, som om mit liv var blevet vanvittigt.
Det var så vanvittigt, at jeg nåede dertil,
hvor jeg bare sad fast.
Angsten var der gange ti.
Hver eneste dag, men jeg kunne ikke...
Jeg kunne ikke engang sidde og lade anfaldet komme.
Jeg måtte fortsætte, mens anfaldet kom, og mens depressionen kom.
Nogle gange har man bare ikke ord for,
eller man kan ikke finde de rigtige ord til at formidle det.
Ja.
Når det blev virkelig slemt,
var det nærmest som at være i fængsel.
Og jeg kunne ikke komme ud af det.
-Ja. -Jeg ved det godt.
-Ja. -Jeg kunne mærke det.
-Vi kunne mærke det. Vi vidste det. -Jeg kunne mærke det.
Jeg kunne se, at det begyndte at blive svært.
I starten var jeg der ikke så meget.
Jeg talte med ham...
...men jeg talte ikke så meget med ham,
for jeg ville give ham plads og vise ham, at vi var okay.
Du er en mand, og du har dit eget liv. Så vi trak os lidt fra det.
Men I må aldrig føle det, som om I er...
Som om det, I har gjort...
...var forkert, eller at I føler jer skyldige, for det...
Det var ikke det. Det var ikke jer.
Det var alt andet. Alle andre.
Det kom bare ind for at smadre alting.
At blive fanget i forskellige situationer
og ikke rigtig sætte pris på jer dengang...
Ikke rigtig være bevidst om, at mange af de ting
i høj grad påvirkede jer.
-I meget høj grad. -Det ved jeg godt.
Men nu er vi her for dig.
Jeg elsker dig.
Uanset hvad du går igennem, er jeg her for dig.
Familier er en afgørende del af bedringen for de fleste mennesker.
En kærlig familie, der kan lære...
KEN DUCKWORTHS STEMME CHEFLÆGE
...og være med til at løse problemerne, er en uundværlig ressource.
Men hvis man har en familie, der er villig til at lære
og ikke udskamme en for at være sårbar,
men vil samarbejde med en,
så kan man virkelig skabe store resultater.
"Hvad er der galt?" er ikke det rigtige spørgsmål.
Det handler om, hvad der er sket for den person,
siden der nu er den vedvarende eller konsekvente adfærd.
Så det slogan, eller hvad man nu vil kalde det...
-Ja. -...har nu sat sig fast.
-"Hvad er der sket dig?" -Når der sker noget...
Selv når jeg er mål for en masse had og kritik,
husker jeg på det, fordi...
-"Hvad er der sket dig?" -Hvad er der sket dem?
For "Hvad er der sket dig?" er ikke en anklage.
Det er: "Fortæl mig, hvad der er sket." I stedet for: "Hvad er der galt med dig?"
Jeg kan se, at det gælder for alle.
Det eneste, der den dag i dag får mig til at græde,
seks årtier inde i mit liv, er erkendelsen af,
at da jeg flyttede til Milwaukee fra Attala County, Mississippi,
og aldrig havde været væk fra min bedstemor før...
Pludselig blev jeg sat ind i en bil og sendt til Milwaukee
og fik at vide, at jeg ikke skulle se min bedstemor igen.
Nu skulle jeg bo hos min mor,
som jeg ikke engang kendte.
Min mor var en del af den store gruppe sorte,
der var taget nordpå og havde efterladt deres børn hos bedstemødrene.
Min mor var logerende i et middelklassehjem
hos en kvinde med meget lys hud. Hun kunne gå for at være hvid.
Da jeg trådte ind første gang, vidste jeg straks,
at hun ikke kunne lide mig på grund af min hudfarve, og den allerførste aften
ville hun ikke lukke mig ind i huset.
Der var en lille veranda ud til gaden,
og derude måtte jeg sove på en sofa.
Og min mor...
...der havde et andet barn...
Det var første gang, jeg mødte min halvsøster.
Hun forsvarede mig ikke. Hun sagde ikke: "Mit barn skal ind i huset."
Og i det øjeblik,
hvor min mor sagde "Okay, så skal du sove herude,"
vidste jeg, at jeg var alene.
I dag i The Oprah Winfrey Show
genforener vi folk med deres yndlingslærere.
Nogle af dem har ikke set hinanden i ti, 20 eller endda 30 år.
Men først vil jeg fortælle jer om min yndlingslærer.
Vil du have mig til at tude? Det var mine lærere, der reddede mig.
Mary Duncan?
Mrs. Duncan!
Hvis bare jeg havde haft en hel klasse med elever som Oprah,
så havde jeg været i den syvende himmel.
I mange år af mit liv
var det det eneste sted, jeg følte mig elsket.
Det var derfor, jeg i rigtig mange år gerne ville være lærer.
For at kunne give andre børn det, som mine lærere gav mig.
Jeg holder så meget af mrs. Duncan, fordi hun fik det bedste frem i mig.
Det var det år, jeg indså, at jeg kunne blive til noget.
Hun fik mig til at føle mig betydningsfuld,
og jeg tror, at alle børn har brug for godt selvværd.
Takket være dig har jeg altid følt, at jeg kunne klare hvad som helst.
Relationerne til dem, der holder af en,
gør en enorm forskel.
For mig var det mine lærere.
Det er derfor, jeg ved, at skolen er så uhyre vigtig.
Man kan ikke blive reddet af uddannelse, men det kan være en hjælp og en lettelse.
For mig var det en stor lettelse,
og det skabte...
...en følelse af at være noget værd, som jeg ikke oplevede derhjemme.
Det oplevede jeg ikke.
Slet ikke.
Jeg har inviteret jer i dag for at fortælle jer,
at I bliver en del af den allerførste årgang på Oprah Winfrey…
OPRAH WINFREY LEADERSHIP ACADEMY FOR GIRLS MEYERTON, SYDAFRIKA
I 2007 åbnede jeg Oprah Winfrey Leadership Academy i Sydafrika
for piger, der havde viljen, men ikke midlerne.
Jeg udvalgte selv de første to årgange på skolen.
Jeg tog ud til landsbyer og townships
og udvalgte piger, der brændte for
at udrette noget særligt i deres liv.
Mine damer og herrer,
døtrene fra Oprah Winfrey Leadership Academy for Girls.
Men i løbet af den allerførste uge på skolen
bemærkede jeg, at nogle af pigerne opførte sig underligt.
Jeg tænkte: "Hvad er der galt med de piger?
De kan ikke koncentrere sig."
Så jeg ringede til dr. Bruce Perry,
og han sagde: "Dine børn er traumatiserede.
De har vænnet sig til sådan et kaos, at hjernen ikke kan klare
at være i et rum, hvor der er ro og omsorg og støtte."
Dengang forstod jeg ikke depression.
Vi var ikke forberedt på at forholde os til traumet ved psykiske lidelser,
depression og angst.
Hvert år tager jer derover og underviser i et fag, jeg kalder Life 101.
Jeg brugte Michael Singers bog The Untethered Soul.
Han taler om de torne, vi alle sammen bærer på.
Ting, der er sket i ens liv, som bliver gemt af vejen og fortrængt
og som man ikke har forholdt sig til.
Som gør, at man havner i situationer, man ikke kan gennemskue.
Det er bare, fordi der blev gnedet på tornen.
Hvad er det så for en torn, man skal have trukket ud?
Den første pige sagde: "Min torn er vrede.
Jeg har så megen vrede."
Det var et hold med 72 piger.
"Jeg har så megen vrede."
Hun sagde: "For da jeg var fire år...
...prøvede jeg at fortælle min bedstemor, at min onkel pillede ved mig.
Og hun sagde: 'Pigebarn, hvad siger du dog? Han er jo din onkel.'
Hun ignorerede mig. Og da jeg var syv, voldtog min onkel mig."
Og hun sagde...
"Hver gang jeg tager hjem...
...skal jeg stadig omgås min onkel.
Og min bedstemor ved det.
Og der er intet, jeg kan gøre ved det.
Og jeg er så vred."
Der var helt stille, for ingen kunne fatte, at hun havde sagt det højt.
Jeg sagde: "Du er ikke den eneste pige med den historie.
Jeg kan garantere dig, at du ikke er den eneste med den historie.
Jeg vil gerne have, at alle andre piger herinde...
...med den historie rejser sig op.
I skal rejse jer op for hende.
Dermed støtter I både hende og jer selv,
for hendes bedstemor støttede hende ikke.
Hvem vil rejse sig op for hende?
Men gør det kun, hvis I ved, hvad hun taler om,
og I har en tilsvarende historie."
I det klasselokale med 20... med 72 piger var der 24 piger, der rejste sig op.
Da jeg var ni og ti og 11 og 12...
...blev jeg voldtaget af min 19-årige fætter.
Jeg vidste ikke, hvad voldtægt var.
Jeg kendte slet ikke ordet.
Jeg anede ikke, hvad sex var. Jeg anede ikke, hvor spædbørn kom fra.
Jeg vidste slet ikke, hvad der skete med mig.
Og jeg holdt det hemmeligt.
Og...
...det var bare noget, jeg accepterede.
At en pige ikke er sikker...
...i en verden fuld af mænd.
Man kommer ikke upåvirket gennem et traume i de unge år.
Man kan lægge det bag sig og komme videre,
men undervejs vil man opleve smerte...
DR. BRUCE PERRYS STEMME
...og man vil få ar og møde udfordringer.
Det er meget vigtigt, at folk forstår det.
At alle bærer rundt på noget.
Alle har en byrde. Vi ved bare ikke, hvad det er.
I arbejdet med psykiske lidelser er det vigtigt at lære folks historie at kende.
At fortælle historien.
At kunne sige det højt. "Det var det her, der skete med mig."
Det er altafgørende.
Jeg fortæller ikke min historie for min egen skyld.
Den er ærligt talt svær at fortælle.
Jeg skammer mig meget over den.
Hvordan skal jeg forklare, at jeg er privilegeret og har penge
og har magt og alligevel har det elendigt?
Hvordan gør man det?
Det, der betyder noget, er, at jeg ikke fortæller jer min historie,
fordi man skal have ondt af mig, Jeg klarer mig.
Men åbn jeres hjerter for nogen andre.
Jeg har været igennem det, og man har brug for hjælp.
Så det er en del af min bedring at kunne tale med jer.
Jeg er ikke bange længere.
Jeg er ikke bange for at sige, at jeg har en depression.
Ja, jeg lider af angst,
og af og til orker jeg ingenting.
Og jeg bliver også vred og ked af det
og alt for påvirket af mine følelser. Det gør jeg.
Det er alt sammen mig. Jeg oplever det hele.
Men jeg er glad for, at jeg har det sådan.
Jeg synes, at folk, der taler åbent om deres kamp med psykiske lidelser,
er ligesom superhelte.
Hvis man har været udsat for noget,
betyder det ikke, at ens børn eller nogen som helst andre
behøver at blive udsat for det samme.
Jeg ved, at det er mit ansvar og min pligt at bryde den onde cirkel.
Tekster af: Eskil Hein