Nacházíme se teprve v počátečním stádiu,
pokud jde o snahu porozumět něčemu, co nazýváme duševním zdravím.
Ať náležíte k jakékoli rase, kultuře či třídě,
problémy s duševním zdravím jsou běžné.
Trpím OCD.
Klidně vstanu a nasadím si
tu nejlepší z nich, ale uvnitř si připadám na dně.
Každý myslí, že když onemocní, vyléčí se.
Tak to prostě není.
Každý zná v rodině někoho,
kdo trpí depresí, úzkostí nebo traumatem.
TA DEPRESE MĚ VYSÁLA…
Dobrá zpráva je, že nikdy není pozdě na léčení.
Sem můžou lidi na dně přijít a být na dně.
Máme obrovskou příležitost.
Musíte jen být na správném místě.
Každý si nese nějaké břímě.
Každý má nějaký příběh.
Moje neviditelné já
Spoustu lidí po celém světě
sužuje nějaká duševní, psychická, emocionální bolest…
Ano.
…již si třeba nepřipouštějí,
zejména proto, že tento rok zajisté nastavil
velké zrcadlo naší lidskosti…
- Ano. - …tomu, kdo jsme.
A jakékoli problémy, které měl člověk před covidem-19,
tak nabobtnaly.
Pro spoustu lidí se tak
izolace a osamělost staly vážným problémem.
Jistě to nastavilo zrcadlo zármutku,
protože zármutek není jen o ztrátě osoby.
Zármutek znamená ztrátu čehokoli, na čem záleží.
Takže děti rmoutilo, že nemůžou jít na maturitní večírek,
na který se těšily.
- Být s přáteli. - Být s přáteli.
A nemoci mít život, jak ho znáte.
Tento rok tedy formoval to, kým jsme jako kultura, do takové míry,
že se s tím řada lidí dosud nevyrovnala.
Zpočátku se říkalo, že to vyrovná rozdíly.
- Naprosto nesouhlasím. - Není to tak.
Lidi, co strádali, strádají ještě víc.
- Pravda. - V globálu se můžeme shodnout,
že každý prožil totéž, jen v jiné podobě.
Přesně. Takže představa, co covid-19 lidem způsobil…
…se objeví ve formách…
…zcela nepředstavitelných.
Pokud jste se jen snažili přežít a zatnout zuby,
ještě než k tomu došlo.
Tenhle rok zajisté ukázal, že 99,9 %, ne-li 100 % z nás,
- teď oficiálně prožilo… - Trauma v nějaké podobě.
Ano.
Nebo nějakou formu zármutku či ztráty.
- Ano. - Zaslechl jsem, jak někdo řekl:
„Bolest, která se netransformuje, se přenese.“
A to je v zásadě projekce. Že?
Lidi, kteří cítí křivdu, pochopitelnou křivdu,
v důsledku výchovy, prostředí, toho,
co prožili, čemu byli vystavení, co viděli.
Ať je to cokoli. Když tohle netransformujete, nezpracujete,
nakonec se to vynoří v různých formách, jež nedokážete ovládat ani načasovat.
Je to nevyřešené a uvnitř nás to užírá.
Člověk si to ale pořádně neuvědomuje. A to je…
Já jsem jedním z prvních lidí, co to poznali.
Zaprvé. Když jsem šel poprvé na terapii, bál jsem se, že ztratím…
Kdy jste začal s terapií?
- Před čtyřmi lety. - To není tak dávno.
Ano, ale čtyři roky terapie
pro člověka, který si nikdy nemyslel, že ji bude potřebovat nebo podstupovat,
jsou dlouhá doba.
Taky jsem nežil v prostředí, kde by se nosilo o tom mluvit.
Spíš se to potlačovalo.
Jak jste tedy zjistil, že ji potřebujete?
Minulost. Abych překonal minulost.
Spoustu let jsem o tom vůbec neuvažoval.
Nestaral jsem se o to. Neuvědomoval jsem si to.
Vždy jsem chtěl být normální.
ŠKOLA WETHERBY
Spíš než „princ Harry“ být prostě „Harry“.
Byl to matoucí život.
Když ale myslím na mámu,
jako první si bohužel pokaždé vybavím totéž.
Připoutaný v autě, pás přes tělo,
bratr stejně tak,
máma řídí a nahání nás tři, čtyři, pět mopedů
s paparazzi.
Přes slzy nemohla ani pořádně řídit.
Neexistovala žádná ochrana.
Vždycky si vybavím ten pocit bezmocnosti.
Že jsem moc malý. Že jsem chlap, ale příliš mladý, abych dokázal pomoct ženě.
V tomhle případě matce.
A tak to bylo každý den.
- Stačí. Děkuji. - Dobře.
Dovolíte fotečku?
Až do dne, kdy umřela.
Sledujeme další vývoj v Paříži…
31. SRPNA 1997
…kde měla princezna Diana vážnou autonehodu.
Její doprovod Dodi Al-Fayed zemřel.
Na nehodě měli podíl paparazzi,
fotografové sledující princeznu.
Zdá se, že jeli na motorce
a nějak k nehodě přispěli.
Když jsem ve dvanácti ztratil mámu,
akorát před třináctými narozeninami,
nechtěl jsem ten život.
Sdílet zármutek ze smrti matky se světem.
Ze všeho nejvíc si pamatuju
dusot koňských kopyt podél chodníku.
Po červeně dlážděné ulici Mall.
V tu chvíli jsme byli oba v šoku.
Připadal jsem si, že jsem mimo své tělo
a jen procházím a dělám, co se ode mě očekává.
Projevuji desetinu emocí oproti všem ostatním.
Charles.
Řekl jsem: „To je moje máma. Ani ji neznáte.“
William.
A jak jste mluvil…
Pokusím se zadržet slzy…
Jak jste mluvil, říkala jsem si,
že my, kdo jsme vaši matku obdivovali a milovali zpovzdálí,
jsme její skon nejspíš zpracovávali víc než vy.
Bez pochyby.
Měl jsem hrozný vztek kvůli tomu, co se jí stalo
a že neexistovala žádná spravedlnost.
Nic se tím nezměnilo.
Titíž lidé, kteří ji naháněli do toho tunelu,
ji fotili, když umírala na zadním sedadle auta.
V záchvěvu hněvu bych nejradši vyplenila všechny obchody.
A spálila všechny ty příšerné časopisy.
ŠOK Z FOTKY MRTVÉ DIANY
HANBA
Nechci na ni myslet.
Když na ni budu myslet,
jen si znovu uvědomím, že ji nemůžu přivést zpátky.
Rozesmutní mě to. Proč myslet na něco smutného?
Proč přemýšlet o někom,
koho jste ztratili a už se nikdy nevrátí?
A prostě jsem se rozhodl o tom nemluvit.
- Mluvil o tom někdo kolem vás? - Nikdo.
Dokonale jste to naplánovali.
Po tom bůhvíjak dlouhém období, kdy jsem měl
hlavu v písku, zacpané uši, prostě se jelo dál.
Když se ptali… Už jsem to říkal.
Na otázku: „Jak ti je?“ jsem říkal: „Dobře.“
Nikdy „skvěle“, nikdy „smutno“. „Dobře“ bylo nejjistější.
V hloubi duše jsem ale byl naprosto zmatený.
Kdykoli jsem nahodil oblek a kravatu a musel hrát svou roli,
dalo by se říct „nasadit výraz“.
„Tak jo. Jdeme na to.“
Už před odchodem ze mě lilo. Srdce mi bušilo…
Fungoval jsem v režimu „boj nebo útěk“. Panické ataky, silná úzkost.
Od takových 28 do 32 let
byl můj život jak zlý sen.
Zachvátila mě panika, kdykoli jsem nasedl do auta,
kdykoli jsem zahlédl foťák.
Jaký to byl pocit?
Prostě mě polil pot.
Připadalo mi, že mám o dva nebo tři stupně vyšší teplotu než kdokoli v místnosti.
Namluvil jsem si, že mám jasně červený obličej,
a každý tak vidí, jak se cítím.
Nikdo ale neví proč. Cítil jsem se trapně.
Tohle jsem si vsugeroval a přišlo mi, že na mě každý zírá.
Jedna krůpěj potu působila, jako by se mi roztékal celý obličej.
Zmáčený potem. A v hlavě mi šrotovalo:
„To je tak trapné. Co si o mně pomyslí?
Nemají ani ponětí. Nemůžu jim to říct.“
Ať jsem šel kamkoli, potkal kohokoli,
cítil jsem, jak ze mě vysávají energii.
Vnímal jsem emoce lidí.
Pak jsem narazil na někoho, kdo se potil ještě víc.
Zastavil jsem se a dokázal s ním mluvit.
A všechno se uklidnilo, mohl jsem zase pokračovat.
Byl jsem ochotný pít. I brát drogy.
Byl jsem ochotný zkoušet a užívat cokoli,
po čem jsem se cítil aspoň trochu líp.
Pomalu mi ale docházelo, že sice nepiju od pondělka do pátku,
ale že toho za jeden páteční nebo sobotní večer
vypiju jak za týden.
A zjistil jsem, že nepiju, protože si to užívám,
ale abych něco maskoval.
Věděl jste tehdy, když jste se tak choval,
že se pokoušíte něco maskovat?
Ne. Ani mě to nenapadlo.
Tím mi mozek říkal, že svádím boj.
Já to ale nevěděl. Proč bych měl?
Nejšťastnější jsem byl těch deset let v armádě.
Bez debaty.
Protože jsem nosil stejnou uniformu jako ostatní.
Trénoval jsem stejně jako ostatní.
Začínal jsem odspodu, tak jako ostatní.
Nedostávalo se mi zvláštního zacházení kvůli mému původu.
A je to.
Tehdy jsem se cítil nejnormálněji.
Pokud jde o mladší léta, nejspokojenější jsem byl na misi
v Afghánistánu, mimo dosah médií.
Potřeboval jsem se ale vypořádat s minulostí, protože ve mně byl hněv.
Před třicítkou jsem si začal klást otázky typu:
„Měl bych tu opravdu být?“
A tehdy jsem si řekl: „Nemůžeš se před tím pořád schovávat.“
Rodina říkala: „Hraj tu hru a tvůj život bude snazší.“
Mám v sobě ale fakt hodně ze své mámy.
Připadám si, jako že jsem mimo systém,
ale pořád tam vězím.
Jediná cesta, jak se osvobodit a vymanit se,
je říct pravdu.
Celý život dělám šéfkuchaře.
Když jsem vyrůstal, každý věděl, že budu kuchař.
Jsem kuchař Rashad, zakladatel Black Food Collective.
Black Food Collective jsem založil v roce 2017. První akce byl AfroTech.
Můžete jim prosím všichni pomoct vyložit náklaďák?
- Tak co konference? - Fajn.
Ať se tady netvoří fronta.
V restauračním odvětví scházejí černošské restaurace.
Jsem šéfkuchař Rashad. Vedu to tu.
VÍTĚZ POŘADU „CHOPPED“
Jídlo může svést lidi jakéhokoli postavení k jednomu stolu.
- Tu máš, zlato. - Díky moc.
Říkávali: „Ty budeš buď šéfkuchař, nebo kazatel.“
Naše poslání je vytvářet a rozvíjet ty podniky,
když ukážeme, že můžou tvořit hodnoty
ve své komunitě a rodině,
což je uživí po celý život.
Kdykoli mluvím před lidmi,
říkají: „Ježíši, to, cos říkal, mělo takovou hloubku.“
A já na to: „To nejsem já.“
To není Rashad.
Dokonale mě naučili, jak nosit masku.
Takže klidně vstanu a nasadím si tu nejlepší z nich,
nahodím úsměv a „pozitivně“,
ale uvnitř si připadám na dně.
Drobnosti v dětství mě pořádně zasáhly.
Když jsem byl malinký, vtrhla nám do domu policie
a táta šel do vězení.
Vzpomínám, jak jsme ho tam navštěvovali.
Jak jsem vyrůstal, viděl jsem toho hodně.
Mám kamarády závislé na drogách.
Co se procházejí a mluví sami se sebou.
Znám…
…všechny ty lidi, ty černochy,
mladší i starší, co se vyrovnávají s…
…nebo se nevyrovnávají s ničím.
Když se na ně podívám…
Když se na ně podívám, vidím sebe.
V běžné populaci přetrvává spousta stigmat pro lidi…
V POZADÍ HOVOŘÍ
VEDOUCÍ CENTRA
…co bojují s psychickými problémy.
A je podle mě ironií, že každý zná v rodině někoho,
kdo trpí depresí, úzkostí, závislostí na návykových látkách nebo traumatem.
Když dáte ty čtyři diagnózy dohromady, dostanete se na takových 80 % populace.
Lidi se nebudou rozmýšlet,
jestli řeknou, že jejich dítě má rakovinu a že půjde na léčení.
Stydí se ale říct: „Moje dítě má depresi
a musím ho vzít na léčení.“
Naši společnost tak čeká ještě dlouhá cesta.
Vštípili mi nejistotu
a bál jsem se o tom nahlas a upřímně mluvit.
„Buď ticho.“ „Neříkej to.“ „Klid.“
„Ale ne, moc mluvíš.“
Po svém boji s depresí a úzkostí jsem ztratil veškerou vášeň pro vaření.
Je nadobro pryč.
V roce 2018 jsem vyhrál v pořadu Chopped.
Rashade Armsteade, jste vítěz pořadu Chopped.
Vychutnejte si okamžik vítězství, než si odnesete do banky 10 000 dolarů.
Děkuju.
Ani jsem se na svůj díl nedíval.
Vzpomínám si, jak jsem trpěl, když jsem v té soutěži byl.
Během roku se mi úplně změnil celý život.
Rozvedl jsem se a zavřel dvě restaurace. Jsem bez auta.
Na účtu pusto.
Jako černoch
bych se měl snažit dělat všechno správně,
jak se po mně chce, jak to má být,
a mám být, chovat se
a žít, jako když nevím, že za vším je určitý podtext.
V autopůjčovně řekli, že odpovídám popisu muže,
který používá falešnou kreditku.
Na pár minut mě zadrželi, protože jsem černý.
Parkujete nelegálně. Dejte to na Facebook.
Stojím tu chvilku. Nedám to tam.
To je pro mou ochranu, když zavoláte policii…
…když zavoláte policii na člověka za to,
že zaparkoval na dvě sekundy, to je děs.
- Jo. Jeden už je dav. - Hlavně protože…
Občas už se na to chcete vykašlat.
Nebo naopak bojovat ještě tvrději.
Ale stejně je to tak,
že v téhle temnotě musíte nalézt naději.
V černošské komunitě
nás roky učili chodit do kostela, vyřešit si to s Bohem
a všechno bude v pořádku.
V černošské komunitě je psychoterapie tabu.
To my neděláme.
Tak jsem musel vše potlačit.
Teď se potýkám s depresí a úzkostí.
Někdy myslím na sebevraždu.
Nejtíživější pocit v životě.
Jako bych na sobě měl závaží.
Doslova jsem tu chodil a snažil se vydržet.
Takhle.
„Tak jo. Jdi dál, jdi dál.“
Vyplouvají vzpomínky z dětství.
A ten strach mě prostě ochromuje.
Ale musím jít dál, protože kdybych nešel dál,
co si sakra počnu?
Připadám si jako křeček v kolotoči.
Prostě jdu, jdu, ale nejdu nikam.
Terapie. Netušil jsem, že to bude tak na nervy.
V hlavě se mi toho teď honí mraky.
Prostě…
Bylo moc těžké se ráno vykopat z postele.
Dnešek je jeden z těch dnů, kdy mám problém
vstát a klást jednu nohu před druhou.
Všechno mi říkalo:
„Jen se přeobjednej. Udělej to a to.
Měl bys dělat tohle a zůstat v posteli, zasloužíš odpočinek.“
A takový ty dobrý nápady.
Ale… musel jsem se tím prodrat.
Vím, že když mluvím o jistých věcech, dávám jim život.
O věcech, o kterých se někdy snažím nemluvit
a nesdílet je.
Při terapii je sdílet musíte, jestli chcete, aby to fungovalo.
Takže je mi to nepříjemné.
Jo, bylo to rozhodně silné,
ale bylo to…
Jen na něco z toho,
na některé situace, co jsem jí popisoval, řekla jen:
„Páni.
To jsou vážně silná varovná znamení.“
Vyvolalo to spoustu různých emocí.
Ty jo.
Jde o to, že když nebudu upřímný v tom, kde se nacházím,
když nebudu cítit všechno, čím si právě procházím,
když se o tom budu snažit lhát nebo to maskovat,
dostane mě to do nebezpečné situace.
Ta maska musí dolů.
Můžu se osvobodit, jedině když tu masku servu.
Zdraví mozku je stejně důležité
jako zdraví zbytku těla.
Dokázat ho trénovat jako sval…
Vím, není to sval, ale umět ho trénovat…
Tak, jak moc se soustředíme na své tělesné zdraví…
- Přesně. - …se máme soustředit
i na zdraví duševní.
Není to oddělené. To víme. Je to neodmyslitelně spojené.
Ale napříč společností, po celém světě,
se stigmaty a vším, co je s tím spojeno,
duševní zdraví kapku pokulhává, současně jde ale o neviditelné poškození.
A to, co nevidíme, čemu nerozumíme,
nás děsí.
A je těžké dokázat mluvit o něčem,
co třeba spousta lidí necítí.
Bezva. A bouchni.
To je ono. Zůstaň dole.
Bradu dolů!
Za šest měsíců mě čeká olympiáda.
Jsem teď třetí na světě
a všichni ode mě očekávají, nejen že pojedu do Tokia, ale že získám zlato.
Když je v ringu, jede celý zápas,
dá jeden úder a vyhraje.
A to je pro mě mistrovské.
…vítězka,
Virginia Fuchs!
Jako malá jsem říkala: „Nemám žádnou nemoc.
Nejsem nemocná.“
Ruce nahoru.
Na druhém stupni jsem měla anorexii.
Začalo to jen dietou a pak se to prohloubilo
a výsledky se mi zamlouvaly.
Až jsem zhubla tolik,
že lékaři i mí rodiče dostali strach,
že bych se mohla zabít nebo se příliš vyhladovět.
Tak mě hospitalizovali.
Lékaři tam zjistili, že tu anorexii
ve skutečnosti způsobuje nemoc zvaná
obsedantně kompulzivní porucha, zkráceně OCD.
OLYMPIJSKÉ MĚSTO
HRDÝ DOMOV AMERICKÉHO BOXU
Když jsem tady v Colorado Springs a mám pokoj pro sebe,
někdy to tu je skoro jako ve vězení.
VYČISTIT BOXERSKÉ BOTY
ZUBY, VYČISTIT
Teď může moje OCD převzít vládu.
Není tu nikdo jiný.
A já se můžu zaseknout při čištění klidně do pěti do rána.
Potřebuju boty na trénink,
ale neobuju je, dokud nejsou čisté.
Hodně si boty myju, protože v mých myšlenkách
jsou podrážky hrozně znečištěné.
Takže nesnesu pocit špinavých bot na nohou.
Sakra.
Takže…
…jsem se botou dotkla paže.
Takže si teď musím jít umýt ruce.
Je to začarovaný kruh.
Když něco čistím, zašpiním se u toho.
A pak jdu vyčistit sebe.
Tak jo. Potřebuju mýdlo.
Mělo to být deset minut, ale…
Pořád si říkám, že když se tohle stane,
všechno to změní.
Častokrát mi mýdlo musí spadnout na ruku určitým způsobem, jinak…
…jinak nebude tak čistá, jak chci.
Musím použít dvě různá mýdla, aby to bylo čisté.
Nevím proč, ale mozek mi to tak říká.
Tady se mě ta bota dotkla.
Dotkla se mě na zápěstí a snažím se,
aby mýdlo spadlo přesně tam, kde se mě dotkla.
Takže…
OCD je jako past.
„Přestaň,“ říkám si. Ale nemůžu.
Jsem jakoby uvězněná v cyklu čištění.
A i když chci ven, chci přestat…
Už to skoro mám.
…mozek říká: „Ne, ještě jednou. Ne, ještě jednou.“
Když si neumyju ruce správným způsobem,
zachvátí moje tělo nepříjemný pocit,
zastře se mi mysl a strnou svaly.
Prostě nedokážu pořádně myslet.
A nepřestává to.
Většinu života jsem to skrývala.
A kvůli tomu jsem se cítila nejistější.
Neměla jsem se ráda.
Tak dlouho jsem to skrývala, aby mě lidi nesoudili a neměli za blázna.
Být otevřená mi pomáhá to víc pochopit.
Lidi se diví: „Proč to děláš?“
A já: „No jo. Proč to dělám?“
Takže musím přemýšlet, proč to dělám, a pak si řeknu:
„Aha. Tak jo.“
- Jo. - Vidíš to?
Vidíš, co děláš?
Nemám ráda, když se omotávky dotýkají země.
Ostatním v týmu je to jedno. Jen…
Omotávky se jim dotýkají země.
Ale já dělám: „Ne! Ne!“
Když mi je Derwin sundává, hlídáme, aby se nedotkly země.
Konečně se to naučil. Dává si je na rameno.
Chvíli mu trvalo se to naučit, ale už to umí.
Zem je jako láva. Láva znečištění.
Tak to říkám.
Pokud jde o mou OCD, spousta lidí se strachem ze znečištění
může mít strach, že onemocní nebo umřou.
Toho se nutně nebojím.
Neděsilo mě: „Mám v puse její krev.
Onemocním a umřu.“
Takhle jsem se nebála.
Můj strach je spíš o tom,
že si ze špinavých, nechutných věcí připadám jako nechutný, špinavý člověk.
OCD zahrnuje vracející se myšlenky
působící tíseň, úzkost nebo strach…
KLINICKÁ PSYCHOLOŽKA
…a opakované jednání, které má tuto tíseň zmírnit.
Existuje mnoho druhů OCD.
Lidi nejčastěji napadne uspořádání a symetrie
nebo potřeba mít vše srovnané.
U kontaminační OCD jde o strach z nečistoty.
Ten pocit nečistoty je velmi nepříjemný,
je nesnesitelný, nikdy nezmizí.
A rituály mají za cíl se tohoto nepříjemného pocitu zbavit.
Vždycky se mi dařilo zajistit,
aby mi moje porucha nezasahovala do boxování.
Ale uplynulý únor byl úplně jiný.
Za tři dny jsem naspala možná dvě hodiny.
Byla jsem v tělocvičně a něco se dotklo kůže,
musela jsem si to jít umýt, ale…
Myla jsem si to místečko,
které se na dvě sekundy dotklo země.
To místečko jsem myla snad půl hodiny
a pak jsem šla prát.
Jenže se to nevypralo dobře,
tak jsem to musela dvakrát přeprat.
Takhle se to vystupňovalo.
Celý proces sprchování se pořád zhoršoval.
Už to zabralo hodinu.
Dřív na jednu sprchu padla jedna houba
a teď jsem jich najednou spotřebovala deset.
Pět kostek mýdla najednou.
Používala jsem velké nádoby se sprchovým gelem.
Na jedno sprchování padly dvě.
Taky jsem nejedla, neměla jsem čas se dojít najíst.
Musela jsem se umýt před dalším tréninkem.
Prahla jsem po tom pocitu tak urputně,
až se mi napnuly svaly a…
…dýchala jsem tak těžce, jako bych posilovala.
Bylo to jako nepřetržitý trénink bez jediné hodiny spánku.
Tři dny bez spánku způsobí halucinace, nemyslí vám to.
A tu třetí noc jsem v tom uvízla.
Neustále to dělám a nemění se to.
Pocit z čištění se neměnil
a já ze sebe začala být znechucená.
Řvala jsem na sebe: „Tak přestaň!“
Brečela jsem. „Proč nemůžu přestat?“
Popocházela jsem sem a tam.
Zcela nevyzpytatelně.
Nevím, co dělat. Prostě jsem uvízla v téhle pasti.
Teď nebudeš moct boxovat. Nedokážeš být mezi lidmi.
Říkala jsem si: „Teď nebudeš moct žít.“
Když se totiž sebereš a zkusíš žít,
uvízneš v té pasti a nevyjdeš z ní.
Tehdy jsem byla naprosto vyčerpaná, hystericky jsem ječela.
Zhroutila jsem se na podlahu.
A tehdy jsem si řekla: „Potřebuju odbornou pomoc,
a to radši hned, než bude příliš pozdě.“
Jaké další výrazy jste slyšela,
pokud jde o stigma ohledně duševního zdraví?
- Blázen. - Blázen.
- Zmagořil. - Zmagořil.
- Přeskočilo mu. - Jsi pošahanec.
Ano. Nervové zhroucení.
- Ano. - To stigma…
…že dostanete nálepku „jiný“,
je podle mě vrchol, pokud jde o duševní zdraví.
Podívejte, kolik let
se to lidi snažili skrývat ve své rodině
a nechtěli, aby to kdokoli věděl.
A když o tom nemluví rodiče
a neupozorní vás přátelé,
nemáte důvod si říct: „Počkat.
Možná je to důsledek mé výchovy.“
Ano. A každý, kdo udržoval tajemství,
žil v pocitu hanby, umožnil,
aby mu to mlčení způsobilo stigma
a prolomilo vlastní zábrany ohledně studu.
Poznáváte, že když ten příběh vyprávíte,
mohou vás díky tomu vnímat jinak nejen ostatní,
ale vnímáte se jinak i sám,
a nakonec pomůžete řadě dalších.
Zbožňuju tyhle „okamžiky uvědomění“,
když se člověk dokáže podělit o svůj příběh,
a umožní tím lidem, aby v někom jiném uviděli sami sebe.
A kdykoli vidím někoho jako Lady Gaga
veřejně se svěřit a mluvit o tom,
vím, že je to skvělé, protože si tak lidi můžou říct:
„Cože, i ty? Se vším, co máš a čemu jsi vystavená?“
To je ten cíl, aby to lidi zveřejnili.
Přivítejte prosím nedostižnou Lady Gaga!
Když jsem byla u Oprah a povídaly jsme si…
Duševní zdraví je krize.
Takže vám pomohly léky?
Léky mi pomohly ohromně. Tedy…
A pak za mnou v zákulisí přišla.
Byla jste tak bezbranná, tak opravdová, tak nefalšovaná…
A obě jsme plakaly a objímaly se.
Připadala jsem si jako ve společnosti někoho neškodného.
Psychicky jsem si fakt prošla peklem,
ještě se z toho dostávám.
A…
Snažím se tou zkušeností pomoct druhým,
než abych ji prostě,
nevím, potlačila a předstírala.
Nedokáže prohlédnout mou…
Nedokáže prohlédnout mou kamennou tvář.
Dostala mě jako nikdo.
Myslela jsem, že jsem měla psychické problémy v mládí.
Jako mladičká jsem se řezala.
Měla jsem zkušenosti se zneužíváním…
…a opravdu těžce se mi vyjadřuje tak,
aby to mladí nebo i starší lidi
mohli bez obav vyslechnout, proč se někdo řeže.
Vážně se domnívám, že to nutkání u mě
vycházelo z toho, že jsem potřebovala vyjevit tu vnitřní bolest.
Poslyšte.
20. LEDNA 2006
Mám tu nejzvrácenější touhu.
Bylo mi 19…
ŽIVĚ
…pracovala jsem v hudebním průmyslu
a jeden producent mi řekl…
„Svlíkni si šaty.“
A já řekla ne.
A odešla jsem.
A…
…řekl mi, že zničí všechnu mou hudbu.
A neustále se mě…
Neustále mě žádal a já se prostě zablokovala a…
Ani si nevzpomínám.
Jeho jméno neřeknu.
Chápu to hnutí Me Too.
Chápu, že to některým lidem vážně pomohlo,
ale já nechci.
Už nikdy se s tím člověkem nechci setkat.
LADY GAGA TRPÍ PTSP PO SEXUÁLNÍM ÚTOKU V DOSPÍVÁNÍ
Tenhle systém je tak surový a nebezpečný.
„ZAŽILA JSEM ŘADU TRAUMAT, ALE VYDRŽELA JSEM.“
Po letech jsem šla do nemocnice. Přivedli psychiatra.
Já řekla: „Chci skutečného doktora.
Proč je tu psychouš? Já necítím tělo.“
Nejdřív jsem cítila silnou bolest.
Pak jsem otupěla.
Byla jsem nemocná spoustu dalších týdnů
a došlo mi, že jde o stejnou bolest, jakou jsem cítila,
když mě ten, co mě znásilnil, těhotnou vysadil na rohu.
U domu mých rodičů.
Protože jsem zvracela.
A bylo mi zle.
Protože mě zneužil.
Měsíce jsem byla zavřená ve studiu.
LADY GAGA POPISUJE PŘÍZNAKY PTSP:
‚CELÉ TĚLO ZACHVÁTÍ KŘEČ‘
Chci všem,
kdo se dívají, říct, že si teď osuším slzy.
A jdu dál. Prostě… Chápete?
Prostě…
Otevřu oči. Tohle mě učili.
Ramena dozadu. Otevřít oči.
Pomůže to to usměrnit.
Vím, kde jsem. V suterénu své kanceláře.
A…
Člověk se z toho může dostat.
Když vás to ale…
Když to ale zasáhne fakt silně…
…může vás to změnit.
Měla jsem nefalšovanou psychotickou ataku.
A pár let
jsem nebyla ta samá holka.
GAGA RUŠÍ ZBYTEK TURNÉ PRO „KRUTOU BOLEST“
V té bolesti se cítím stejně…
KONEC KVŮLI FIBROMYALGII
…jako jsem se cítila po znásilnění.
Dělali mi spoustu MRI a CT vyšetření.
Nic nenašli.
Ale…
…tělo si pamatuje.
Nic jsem necítila.
HOTELOVÝ AUTOBUS
Nastala u mě disociace.
Jako když vám vypne mozek.
Nechápete, proč nikdo jiný nepanikaří,
ale vy se nacházíte ve stavu extrémní paranoie.
Máte naprosto reálný pocit,
že vás černý mrak
sleduje na každém kroku
a říká vám, že jste k ničemu a máte umřít.
Tehdy jsem řvala a mlátila sebou o zeď.
Víte, proč není dobré se řezat?
Proč není dobré mlátit tělem o zeď?
Proč není dobré se poškozovat?
Protože se pak budete cítit hůř.
Myslíte, že se budete cítit líp,
protože někomu ukážete: „Hele, já trpím.“
Nepomůže to.
Vždy lidem říkám: „Někomu to řekněte. Neukazujte to.“
A pokud jde o důvod, proč jsem se řezala… Až poslední dobou je totiž
proces léčení mé duševní nemoci
na pozvolném…
…pozvolném vzestupu.
A…
…i když mám třeba šest úžasných měsíců…
…stačí jeden spouštěč a…
…bude mi špatně.
A tím myslím,
že se budu chtít řezat, myslet na smrt a pochybovat, jestli to zvládnu.
Osvojila jsem si všechny metody, jak z toho vybřednout.
Vše se začalo zvolna měnit. Trvalo to dva a půl roku.
Co jste v té době dělala?
Vyhrála jsem Oscara.
- Super. - Nikdo to nevěděl.
Lady Gaga, Mark Ronson,
Anthony Rossomando a Andrew Wyatt.
Mockrát vám děkuju.
Děkuji moc Akademii za tu úžasnou poctu.
Každému, kdo teď doma trpí,
chci říct, že je ohromně důležité
mít vedle sebe aspoň jednoho člověka, který vás uznává.
Tím myslím, že vám věří,
má o vás starost a říká vám, že na vaší bolesti záleží
a že je skutečná.
Pak bych řekla,
že existuje způsob, jak se můžete usměrnit.
- Zdravím! - Zdravím.
Jak se vede?
- Zdravím. Jak se vede? - Jak se vede?
Když se soustředím
a řeknu si: „Tak jo, vstanu.
Dám si terapii, zaměřím se na zakotvení nebo vděčnost,
protáhnu se, najím se,
budu dělat vše, co vím, že je pro mě zdravé.“
Budu hrát na klavír. Zazpívám si.
Vyčistím si zuby. Nezapomenu se osprchovat.
Všechno všímavě, vědomě.
Když toho udělám dost na jeden zátah,
když pojedu a budu si říkat: „Stefani, buď statečná.“
Buď odvážnější. Dýchat je odvážné.
Neustávat je odvážnější.
Tak neustávám, a než se naděju, stojím na zahradě
a říkám si: „Fajn. Jsem zpátky.“
Věřím v…
…jídlo během celého dne.
Je to moc důležité pro mozek.
Takže bych tohle označila jako dovednost.
Výživa.
Výživa, jak si liju další pálivou omáčku na brokolici.
Je to ještě výživa, když ta brokolice vypadá…
…takhle?
Ostrou omáčku liju na všechno.
To není normální.
Cesta, po které jdu, je tak zajímavá.
Od pocitu, že se chci pořezat,
k pocitu, že nechci, je jen malý krůček.
Každý myslí, že cesta bude přímá
a že prostě…
Když někdo chytí virus a onemocní, tak se vyléčí.
Tak to ale není.
Tak to prostě není.
A myslím, že tohle lidi pohlcuje.
Pohlcuje je to, protože jim to způsobuje frustraci.
Já takovou frustraci cítila.
„Proč se nelepším? Co to se mnou je?“
A víte co? Není nic špatně s vámi.
Něco v mozku ale jen nefunguje ideálně.
A tomu musíte věnovat pozornost,
což není jednoduché.
Letošní rok byl zajímavý.
Zažil jsem rozvod a ztrátu firmy.
Prodělal covid.
Od spaní na tetině gauči…
BOHOVÉ, JÁ JSEM KRÁL
…a života doslova na ulici bez peněz
se vypracovat zpátky k…
Teď už mám vlastní bydlení a dokážu se o sebe zase postarat.
Cítím ohromný vděk.
Musel jsem se vrátit sem do Oaklandu, zpátky do práce.
Vaříme asi pro 750 lidí týdně.
S terapií byl kapku problém, v jednu chvíli jsem na ni totiž neměl.
Tak jsem si musel najít jiné možnosti, jak se dál uzdravovat.
A pomáhat těm podnikům v Black Food Collective,
to byla fakt významná součást mého ozdravného procesu.
A při vybalování všech těchhle krabic
se mnou emoce mlátily nahoru, dolů.
Bylo v nich plno věcí, se kterými jsem se nechtěl vypořádat.
Domů jsem se vrátil v první části karantény.
Neuměl jsem se svou rodinou komunikovat a říct jim,
jak moc byly ta deprese a úzkost příšerné.
Někdy to totiž nedokážu popsat slovy.
Chci to říct, ale nenacházím ta správná slova tak,
aby dokázali pochopit, co říkám.
Ale tak nějak se protlačili do mého světa.
Za což jsem rád, protože občas uvíznu
ve svém malém světě a nevidím za jeho obzor.
Chceš zahřát olej?
- Potřebuju tuk. - Vím jak na to.
- Tak se to dělá. - Ne.
Nikdy jsi to neměla? Vidíš?
- Pozvolna. - Nevím, nevím.
Fakt?
- Cože? - Nauč mě
opékat, aniž by na mě šel kouř.
Jedinou světlou stránkou mého dospívání byli máma s tátou.
Máma je jako jediná ze všech sester pořád vdaná.
To, čím prošla, by většinu lidí zlomilo.
Koukej na to. Ano, ano.
Rashad byl citlivý a přátelský.
Vždycky byl vůdčí typ.
I jako chlapeček vždycky vedl partu.
Někdy býval tichý.
Moc toho nenamluvil.
Trochu jsem si toho všímala v dospívání.
Doopravdy se to ale projevilo, až se oženil.
Tehdy jsem si všimla, že se všechno spustilo.
A bylo to vážně zlé. To byla temná doba.
Vážně temná.
Ať se to jakkoli snažil maskovat. Já totiž svého syna znám.
Trpěl. A to hrozně.
Život se obrátil vzhůru nohama.
Bylo to tak příšerné,
že mě to dostalo do slepé uličky.
Úzkost byla desetinásobná.
Každý den, ale já ani nemohl
prostě sedět a nechat tu ataku propuknout.
Já musel jet dál a nechat ji probíhat.
Musel jsem jet dál, i když jsem byl v depresi.
A někdy člověk prostě nenachází správná slova,
aby mohl řádně komunikovat.
Ano.
Když jsem na tom byl fakt zle,
připadal jsem si skoro jak ve vězení.
A nemohl se z něj dostat.
- Jo. - Já vím.
- Jo. - Já to cítila.
- My to cítili. My věděli. - Já to cítila.
Viděl jsem, že to začíná být dost drsné.
Když si tím začal procházet poprvé, neměla jsem na něj čas.
Mluvila jsem s ním…
…ale ne moc, aby měl prostor a věděl, že jsme v pořádku
a že potřebuje…
Že je chlap a musí si to vyřešit.
Tak jsme se trochu stáhli.
Ale rozhodně nechci, abyste měli pocit, že jste…
Že cokoli, co jste udělali…
…bylo špatně, nebo abyste cítili vinu, protože to…
Tím to nebylo. Nebylo to vámi.
Roli hrálo všechno ostatní a všichni kolem
a tím se to všechno podělalo.
Že jsem se dostal do určitých situací
a tehdy vás neuznával.
Pořádně mi nedocházelo,
že to na vás tvrdě dopadá.
- Hodně tvrdě. - Já vím.
Ale víš, že teď jsme tu pro tebe.
Takže víš, že tě mám rád.
Ať budeš procházet čímkoli, jsem tu pro tebe.
U většiny lidí hraje rodina při zotavení zásadní roli.
A milující rodina, jež se dokáže učit…
HLAVNÍ LÉKAŘ
SDRUŽENÍ PRO DUŠEVNÍ CHOROBY
…řešit problémy, je nepostradatelný nástroj.
Když ale máte rodinu, která se dokáže učit
a neostouzet vás za zranitelnost,
ale pracovat po vašem boku,
lze dosáhnout pozoruhodných výsledků.
„Co je špatně?“ není správná otázka.
Je třeba se ptát, co se tomu člověku stalo,
co způsobilo takové přetrvávající nebo stálé chování.
Tak tenhle slogan, nebo jak to nazvat…
- Ano. - …se mi teď vryl do mozku.
- „Co se ti stalo?“ - Když se něco stane…
I když schytávám jen samou nenávist a jedovatost,
mám to na paměti, protože…
„Co se ti stalo?“
Co se stalo jim?
Protože otázka „Co se ti stalo?“ není vyčítavá.
Říká: „Pověz, co se ti stalo?“ namísto: „Co je s tebou v nepořádku?“
A to podle mě platí pro každého.
Jediné, co mě i dnes dokáže rozplakat,
po šesti životních dekádách, je poznání,
když jsem se přistěhovala do Milwaukee z okresu Attala v Mississippi
a do té doby jsem nikdy nebyla pryč od babičky.
A najednou mě prostě posadili do auta a poslali do Milwaukee
a řekli, že už svou babičku nikdy neuvidím.
A že teď budu žít se svou matkou,
kterou jsem ani pořádně neznala.
Matka totiž byla součástí velké migrace,
při níž Afroameričani odcházeli na sever a děti nechávali u babiček.
Matka měla zajištěné bydlení a stravu v domě
ženy ze střední třídy, jež měla velmi světlou pleť.
Jakmile jsem vstoupila, hned jsem věděla,
že mě nemá ráda kvůli barvě mé kůže.
A tu úplně první noc
mě nepustila do domu.
U domu byla malá zastřešená veranda, otevřená do ulice.
A tam jsem musela spát na gauči.
A moje matka,
která měla další dítě…
To jsem poznala nevlastní sestru…
…se mě nezastala, neřekla: „Ne, mé dítě musí jít dovnitř do domu.“
A v tom okamžiku,
když moje matka řekla: „Dobře, budeš spát tady venku,“
jsem věděla, že jsem sama.
Dnes v Oprah Winfrey Show
budeme dávat dohromady lidi s učiteli,
které neviděli i deset, 20 nebo 30 let.
Nejdřív vám ale chci říct o své oblíbené učitelce.
Mám začít plakat? Mě zachránili mí učitelé.
Mary Duncan?
Paní Duncanová!
Kdybych měla třídu plnou žáků, jako byla Oprah,
byla bych v sedmém nebi.
Tolik let mého života
to bylo jediné místo, kde jsem se cítila milována.
A z toho důvodu jsem taky spoustu let chtěla být učitelka.
Abych mohla předávat dalším dětem to, co mí učitelé dali mně.
Paní Duncanovou mám tak ráda, protože ve mně probudila to nejlepší.
Ten rok jsem si uvědomila, že můžu být někdo.
Díky ní jsem se cítila důležitá
a myslím, že všechny děti potřebují cítit určitou hrdost.
A díky vám jsem vždy měla pocit, že dokážu dobýt svět.
Protože spojení s někým, komu na vás záleží,
je naprosto zásadní.
Pro mě to byli mí učitelé.
A proto vím, že je škola nesmírně důležitá.
Vzdělání vás nemůže zachránit, ale může vám ulevit.
A pro mě znamenalo velkou úlevu
při utváření…
… hodnoty a důležitosti, jež jsem doma necítila ani trochu.
Ani trochu.
20. SRPNA 2006
Dnes jsem vás sem sezvala, abych vám řekla,
že budete součástí úplně první třídy
školy Oprah Winfrey…
JIŽNÍ AFRIKA
V roce 2007 jsem otevřela Oprah Winfrey Leadership Academy v Jižní Africe
pro dívky, které měly dost vůle, ale ne dost prostředků.
Studentky pro první dvě třídy školy jsem vybrala osobně.
Chodila jsem po vesnicích a černošských čtvrtích
vybírat dívky, které v sobě měly zápal
dosáhnout toho v životě víc.
Dámy a pánové,
dcery školy Oprah Winfrey Leadership Academy for Girls.
Úplně první týden školy
jsem si ale u některých dívek všímala zvláštního chování.
Říkala jsem si: „Co je to s nimi?
Nedokážou se soustředit.“
Tak jsem zavolala doktoru Bruci Perrymu,
který mi řekl: „Vaše děti mají trauma.
Jsou navyklé na takový chaos, že jejich mozek nezvládne být
v prostředí plném klidu, péče a podpory.“
Tehdy jsem depresi nechápala.
Nebyli jsme připravení vypořádat se s traumatem, duševní chorobou,
depresí či úzkostí.
Každý rok se vracím a vedu kurz Základy života.
Používala jsem knížku Michaela Singera Nespoutaná duše.
Hovoří o trnech, které si všichni neseme.
Životní zážitky, které jste ututlali, potlačili,
které jste neuchopili,
kvůli nimž se dostáváte do situací, k nimž nechápete, jak mohlo dojít.
To jste se jen škrábli o ten trn.
Tak jaký trn potřebujete vytáhnout?
První dívka řekla: „Můj trn je hněv.
Jsem plná hněvu.“
Je to třída o 72 děvčatech.
„Jsem plná hněvu.“
Řekla: „Když mi totiž byly čtyři roky…
…zkusila jsem babičce říct, že mě obtěžoval strýc.
A ona řekla: ‚Holka, o čem to mluvíš? Je to tvůj strýc.‘
Nevyslyšela mě. A když mi bylo sedm, strýc mě znásilnil.“
A řekla…
„Kdykoli jdu domů…
…musím s tím strýcem dál být.
A babička to ví.
A já s tím nic nenadělám.
A jsem plná vzteku.“
Zavládlo ticho, protože nikdo nemohl uvěřit, že to opravdu řekla nahlas.
Já řekla: „Nejsi jediná dívka s takovým příběhem.
Určitě nejsi jediná.
Ráda bych, aby se tu každá další dívka se stejným příběhem…
…postavila.
A chci, abyste se postavily za ni.
A postavíte se tak i za sebe.
Její babička se za ni nepostavila.
Tak kdo se za ni postaví?
Chci ale, abyste se postavily, jen jestli víte, o čem mluví,
a zažily jste něco podobného.“
V té třídě se 72 dívkami se jich postavilo 24.
V devíti, deseti, 11 a 12 letech…
…mě znásilňoval můj devatenáctiletý bratranec.
Nevěděla jsem, co je to znásilnění.
Rozhodně jsem neznala to slovo.
Netušila jsem, co je to sex. Netušila jsem…
Netušila jsem, kde se berou děti.
Ani jsem nevěděla, co se mi děje.
A to tajemství jsem držela.
A…
…prostě jsem to tak přijala.
Že mladá dívka není v bezpečí…
…ve světě plném mužů.
Vývojovým traumatem neprojdete bez újmy.
Můžete to přečkat a najít si cestu,
na ní vás ale rozhodně čeká bolest…
V POZADÍ HOVOŘÍ
VEDOUCÍ CENTRA
…a zůstanou jizvy a výzvy.
A je podle mě vážně důležité,
aby lidé pochopili,
že si každý něco nese.
Každý má nějaké břímě. Jen nevíme jaké.
A proto je tak důležité se při snaze pomoci
vždy seznámit s příběhem člověka.
Vyprávět ten příběh,
dokázat říct nahlas: „Tohle se mi stalo,“
je zásadní.
Tenhle příběh nevyprávím kvůli sobě.
Upřímně je to pro mě totiž těžké.
Hodně se za to stydím.
Jak vysvětlím lidem, že mám výhody, mám peníze,
mám moc, a jsem zkroušená?
Jak je to možné?
Jde mi o to, že vám tu svůj příběh nevyprávím,
abyste pro mě plakali. Jsem v pořádku.
Ale otevřete své srdce někomu jinému.
Já si tím prošla. A lidi potřebují pomoc.
A součástí mého uzdravování je to, že s vámi dokážu mluvit.
Už se nebojím.
Protože se nebojím říct, že jsem měl depresi.
Jo, měl jsem úzkost
a mám okamžiky, kdy se mi nechce vůbec nic.
A mám okamžiky, kdy se rozčílím a rozesmutním
a začnu být přecitlivělý. To všechno mám.
To vše je mou součástí. Všechno to dokonale cítím.
Ale víte co? Jsem rád, že to cítím.
Myslím, že lidi, co uznají své duševní problémy,
jsou jako superhrdinové.
Jestli jste si něčím prošli,
neznamená to, že si vaše děti nebo všichni ostatní
musejí projít tímtéž.
Vím, že je mou odpovědností a mou povinností ten kruh rozbít.
Překlad titulků: Jiří Sailer