Намираме се на съвсем начален етап
в процеса на осъзнаване що е то "психично здраве".
Независимо от коя раса, култура или класа си,
психичните проблеми са общовалидни.
Боря се с ОКР.
Мога да се наглася, да се лъсна.
Но вътре в себе си съм развалина.
Хората си мислят: "Болест е, лекува се".
Нищо подобно.
В почти всяко семейство има човек,
който страда от депресия, тревожност, травма.
ДЕПРЕСИЯТА МЕ ПРОМЕНИ КОРЕННО.
Хубавото е, че никога не е късно за лечение.
Съсипани психически хора могат да дойдат тук и да бъдат себе си.
Отдава ни се голям шанс.
Трябва само да си на точното място.
Всеки носи някакво бреме.
Всеки има своя история.
Много хора по цял свят
изпитват някаква психическа, душевна, емоционална болка.
Така е.
Може би не я са я съзнавали.
Тази година успя да ни покаже ясно,
да постави пред нас огромно огледало, в което да се видим какви сме.
Нещо, което е било проблем преди КОВИД-19,
сега се превръща във... увеличава се.
Според мен за мнозина
изолацията и самотата се превърнаха в голяма трудност.
Пандемията ни показа какво е скръбта.
Скърбим не само защото губим някого.
Скръб е да загубим нещо, което ни е важно.
Младежите скърбяха за това, че няма да имат баловете,
за които са мечтали.
За да са с приятелите си.
И че не можем да живеем както досега.
Тази една година ни оформи като цивилизация
по начин, който мнозина още не успяват да асимилират.
В началото някои казаха, че това ни изравнява. Отхвърлям категорично.
Хората с проблеми са още по-зле.
Така е. - Единственото, което е общовалидно, е,
че всички изпитват едно и също нещо, макар в различни варианти.
Така е. Представата за това какво причини КОВИД-19 на хората
ще се проявява по начини, каквито не сме си представяли,
щом още преди да се случи това, човек трудно се е справял.
Тази година доказа, че 99,9, ако не и 100 % от нас,
официално преживяхме някакъв вид травма,
някакъв вид скръб, някаква загуба.
Чух някой да казва, че болка, която не се трансформира, се пренася.
По същество това е проекция.
Хора, които са били наранени,
от собственото си обкръжение, от близки,
от случилото се с тях, от преживяно...
Каквото и да е, ако не го трансформираш, ако не го асимилираш,
после то се проявява по най-различни начини,
над които нямаш власт.
Такива нерешени проблеми ни изяждат отвътре.
Но човек не го осъзнава.
Аз съм от първите, които го признават.
Когато за пръв път тръгнах на терапия, изпитвах страх, че ще изгубя...
Кога тръгна на терапия?
Преди четири години. - Това не е отдавна.
Но четири години терапия
за човек, който не е и помислял, че може да има нужда от нея,
е доста време.
Не бях в среда, в която говоренето за това би се насърчило.
Това се сподавяше.
Защо реши, че имаш нужда от терапия?
Исках да се излекувам от миналото си.
ХАРИ
Години наред изобщо не мислех за това.
Не го осъзнавах.
Винаги съм искал да бъда нормален.
УЧИЛИЩЕ "УЕДЪРБИ"
Не да съм принц Хари, а просто Хари.
Животът беше стъписващ.
За съжаление, като помисля за мама,
пред очите ми първо изниква една и съща картина.
Завързан в колата, препасан с колана.
Брат ми също е в колата.
Шофира майка ми, а я преследват три, четири, пет мотопеда,
на папараци.
Тя не можеше да шофира, защото избухваше в сълзи.
Бяхме беззащитни.
Едно от чувствата, което изплува, е безпомощност.
Че съм твърде малък. Мъж съм, но съм малък, за да помогна на жена.
В случая - на майка си.
И така - всеки божи ден.
Достатъчно, благодаря.
Може ли един хубав кадър?
Всеки ден, до деня на смъртта й.
Продължаваме да следим събитията в Париж.
31 АВГУСТ 1997 Г.
Принцеса Даяна пострада в пътна злополука.
Спътникът й Доди ал Файед е загинал.
В катастрофата са замесени папараци,
преследвали принцесата.
Според някои са били на мотоциклети
и са станали причина за инцидента.
Останах без майка на 12 г.,
точно преди 13-ия ми рожден ден.
Не исках да живея.
Не исках да споделям скръбта си със света.
Нещото, което помня най-ярко, бе звукът от чаткането на конски копита по паважа,
по протежение на "Мол", павирания в червено път.
В онзи момент и двамата бяхме в шок.
Сякаш се бях отделил от тялото си
и просто крачех и правех каквото се очаква от мен.
Показвах една десета от чувствата, които показваха всички останали.
"Това е моята майка, дори не си я познавала!"
И докато говореше...
Опитвам се да спра сълзите си.
Докато говореше, си мислех,
че онези от нас, които се възхищаваха и обичаха майка ти,
вероятно са успели да осмислят смъртта й, за разлика от теб.
Несъмнено.
Изпълваше ме гняв заради това, което я сполетя,
и че не бе раздадено правосъдие.
Никой не понесе отговорност.
Същите, които я бяха преследвали в тунела,
са я снимали умираща на задната седалка на колата.
В пристъп на ярост исках да влетя във всички магазини,
да грабна всички онези ужасни списания и да ги изгоря.
ВЪЗМУТИТЕЛНА СНИМКА НА УМИРАЩАТА ДАЯНА
ЗАСРАМЕТЕ СЕ
Не искам да мисля за нея.
Ако мисля за нея,
отново ще се възобнови и мисълта, че не мога да я върна,
което ще ме натъжи, а какъв е смисълът да мислиш за нещо тъжно, или за човек,
когото си загубил и няма да си върнеш?
И реших да не говоря за това.
А хората около теб говореха ли за това? - Не, никой.
Планирали сте го много внимателно.
През този период, продължил кой знае колко години,
бях заровил глава в пясъка.
Споделял съм го и преди:
като ме питаха как съм, отговарях: "Добре".
Никога щастлив, никога тъжен. "Добре" бе лесният отговор.
Но психически бях крайно лабилен.
И всеки път, когато трябваше да съм официален, да игра роля,
си казвах: "Хайде, маската и на сцената", после поглед в огледалото. "Става, върви."
Още неизлязъл, плуввах в пот, пулсът ми скачаше.
Влизах в режим "биеш се или бягаш". Паник атаки, остро безпокойство.
Периодът между 28-ата и 32-рата ми година
беше кошмарно време в живота ми.
Побърквах се от ужас при всяко качване в кола
и всеки път, като видех фотоапарат.
Какво бе усещането?
Започвах да се потя.
Имах чувство, че телесната ми температура е с 2-3 градуса над тази на другите.
Бях сигурен, че лицето ми е пламнало и по това всички разбират какво изпитвам.
Но не знаят защо. И ми беше много неудобно.
Психическа настройка е.
Решаваш, че всички те гледат.
И една капка пот да е, струва ти се, че по лицето ти текат реки.
Потя се. А в ума ми - само една мисъл:
"Такъв срам! Какво ще си кажат за мен?
Нямат представа какво ми е, не мога да им кажа."
Където и да отидех, с когото и да се срещнех,
това сякаш изпиваше цялата ми енергия.
Следях лицата на другите.
Срещнех ли човек, който се поти повече от мен,
спирах, говорех с него.
Така се успокоявах и можех да продължа.
Исках да пия, да вземам наркотици.
Исках да правя каквото и да е, само и само да не се чувствам така.
Но постепенно осъзнах, че макар да не пия от понеделник до петък,
вероятно си изпивам седмичната дажба в един ден - петък или събота вечер.
Хващах се, че пия, не защото ми е приятно, а защото се опитвах да прикрия нещо.
По това време осъзнаваше ли какво правиш?
Осъзнаваше ли прикриването?
Не, нямах никакво понятие.
Мозъкът ми ми казваше, че водя някаква битка.
Но аз не го знаех. Откъде накъде?
Най-щастлив бях през десетте години в армията.
Категорично.
Защото там се обличах като всички останали.
Участвах в същите учения.
Започнах от дъното, като всеки друг.
Към мен нямаше специално отношение.
Ето го.
Там се чувствах нормален човек.
В младежките си години най-добре ми беше там,
в Афганистан, далече от медиите.
Но трябваше да разчистя с миналото си, там се бе натрупал много гняв.
Наближавайки 30-ата си година, започнах да се питам:
"Тук ли ми е мястото?"
И тогава започнах да си казвам, че не мога да продължа да се крия.
Близките ми ме съветваха да играя играта и ще ми е по-лесно.
Но у мен имаше твърде много от характера на мама.
Чувствах ясно, че не съм част от системата.
Но не можех да се измъкна.
Единственият начин да се освободиш е да кажеш истината.
РАШАД
Цял живот съм готвач.
От малък всички бяха наясно, че ще стана готвач.
Аз съм Рашад, основател на "Блак Фууд Колектив".
Основах компанията през 2017 г. Първото ни събитие бе "Афротек".
Хайде всички да помогнем да разтоварят камиона.
Как е конференцията? - Добре.
Там да няма опашки.
В хранителната индустрия липсват заведения на черни.
Аз съм Рашад, организатор на събитието.
ШАМПИОН НА "ЧОПД" РАШАД
Храната може да събере на една маса хора от всички слоеве.
Заповядай, миличък. - Благодаря.
Казваха, че ще стана или готвач, или проповедник.
Нашата мисия е да създадем и развием бизнес,
като им покажем, че могат да създават блага за общността и семейството си,
за да ги издържат трайно.
Когато говоря пред хора,
обикновено реакциите са: "Думите ти имат такава сила!"
Отговарям, че не аз говоря.
Това не е Рашад.
Отлично обучен съм да слагам маска.
Мога да се наглася, да се лъсна,
да надяна усмивка на лице и да съм самият позитивизъм.
Но вътре в себе си съм развалина.
Дребни детайли от детството ми са ми оказали огромно влияние.
Бях съвсем мъничък, когато у дома нахлу полиция.
Арестуваха и затвориха татко.
Помня, че му ходех на свиждане.
Растейки, станах свидетел на много неща.
Имам приятели наркомани.
имам приятели, които сами си говореха.
Всички тези черни хора, които познавам,
и по-млади, и по-стари, които се занимават...
Не се занимават с нищо.
Гледам ги...
Гледам тях и виждам себе си.
Най-често обществото клейми хора...
Д-Р БРУС ПЕРИ, АКАДЕМИЯ "ДЕТСКА ТРАВМА"
…с психични заболявания.
Но по ирония на съдбата в почти всяко семейство има човек,
който страда от подобно състояние -
депресия, тревожност, наркозависимост, травма.
Тези четири проблема засягат около 80% от обществото.
Хората не се колебаят да споделят,
че детето им страда от рак и ще предприемат лечение.
Но се срамуват да признат, че то има депресия и трябва да го лекуват.
В това отношение обществото ни е недоразвито.
Караха ме да се чувствам несигурен заради това, че говоря за проблема.
"Тихо, не го казвай." "Успокой се." "Не, говориш твърде много."
Когато изпаднах в депресия и тревожност, вече не ми се готвеше.
Желанието ми се изпари.
През 2018 г. спечелих "Чопд".
Шеф Рашад Армстед, вие сте шампион на "Чопд".
Дайте си минутка да асимилирате новината, преди да вземете десетте хиляди долара.
Благодаря.
Дори не бях гледал епизода с моето участие.
Помня колко тежък и болезнен период бе за мен.
За година целият ми живот се бе изменил из основи.
Бях разведен, затворил два ресторанта, без кола, с плачевен кредитен рейтинг.
Говоря от гледната точка на чернокож.
Опитвах се да правя много от нещата,
които са ме учили, че трябва -
да постъпвам правилно, да се държа добре,
да живея по правилата.
И не знаех, че има подводни камъни.
В рентакара ми казаха, че приличам на човек,
който използва фалшива кредитна карта и ме задържаха за малко, защото съм черен.
Спрял е на забранено. Пуснете в мрежите. - Спрях за миг. Няма нужда да пускате.
За своя защита. Но да се обадите...
Да викате полиция за човек, понеже бил паркирал за секунди, е безумие.
Спре ли един, всички ще спрат. - Особено като...
Понякога ти се иска да се откажеш.
Или ти се иска да се бориш още по-яростно.
Но си остава нещо, което...
Трябва да намериш отнякъде надежда в този мрак.
В нашата общност
винаги са ни учили да ходим на църква, да говорим с Бог.
И това ще оправи нещата.
За черната общност психотерапията е табу.
Не е нашето нещо.
Потисках и премълчавах.
И сега се боря с депресия и тревожност.
Понякога ми се иска да умра.
Това е най-тежкото чувство.
Сякаш нося голяма тежест.
Съвсем буквално се опитвам да издържа.
Казвам си: "Добре, просто продължавай, дръж се."
Изникват спомени от детството.
Страхът ме парализира.
Но трябва да продължа напред, защото не го ли направя,
какво ще стане изобщо?
Сякаш съм от онези хамстери в колелото.
Въртя го, тичам. А не стигам никъде.
Да ходиш на терапия, било много напрягащо.
В ума ми се въртят хиляди, милиони неща.
Сутринта станах от леглото с огромно усилие.
Един от онези дни, в които е тежко дори това
да станеш и да се задвижиш.
Всичко сякаш ми казва: "Отложи, отмени, направи еди-какво си.
Така трябва да направиш. Остани в леглото. Заслужаваш почивка."
И все такива хубави неща.
Но трябваше да преодолея всичко това.
Вече знам, че като кажеш нещо, ти му даваш живот.
Неща, които понякога се опитвам да премълча,
да не споделям.
Но на терапията трябва да споделяш, ако искаш да има резултат.
Затова не ми е приятно.
Беше доста напрегнато.
Но беше...
На някои от нещата, които казвах, като й пресъздавах ситуации,
тя ахваше.
"Всичко това са сериозни алармиращи сигнали."
Това предизвика прилив на емоции.
Боже.
На този етап, ако аз не съм честен за положението си,
ако не изпитам всичко, през което преминавам,
ако се мъча да лъжа или да го прикривам,
ще изпадна в опасно положение.
Маската трябва да падне. Само ако я сваля, ще бъда свободен.
Здравето на разума ти е важно колкото и това на тялото.
Да го тренираш като мускул.
Да, мозъкът не е мускул, но да го тренираш.
Колкото се фокусираме върху телесното си здраве,
толкова важно е да се фокусираме и на духовното.
Двете не са отделни, наясно сме с това. Неразривно свързани са.
Но в обществото, в целия свят,
заради клеймото, което носи,
психичното здраве някак остава встрани, но това е невидима рана.
Нещата, които не виждаме и които не разбираме, ни плашат.
Трудно е да успяваш да говориш за нещо,
което много хора вероятно не изпитват.
Това е. Удар.
Това е, давай. Стой ниско.
Свали брадичката.
До олимпиадата остават шест месеца.
В момента съм трета в света.
Всеки очаква от мен не само да ида в Токио, но и да взема злато.
На ринга тя може да играе целия мач,
накрая да удари веднъж и да победи.
Показва нещо като шедьовър.
ВИРДЖИНИЯ ФУКС КРИСТИНА КРУС
Шампион -
Вирджиния Фукс.
ДЖИНИ
Като бях малка, отричах да имам заболяване.
"Не съм болна."
Вдигни ръцете.
В прогимназията станах анорексичка.
Започна се с диети, но после стана по-сериозно.
Харесваше ми какво постигам.
Стигна се до такова отслабване,
че лекарите и родителите ми се безпокояха,
че мога да умра, да се убия от глад.
И ме записаха на лечение.
Лекарите в клиниката установиха
какво точно причинява анорексията.
Оказа се, че имам т.нар. обсесивно-компулсивно разстройство.
КОЛОРАДО СПРИНГС, ОЛИМПИЙСКО ГРАДЧЕ
ГОРДО, ЧЕ Е ДОМ НА БОКСА В САЩ
Когато съм в Колорадо Спрингс и разполагам със стаята,
понякога я чувствам като затвор.
ПОЧИСТИ: ОБУВКИТЕ ЗА БОКС
ЗЪБИТЕ
Като че ли ОКР може да ме завладее изцяло.
Няма място за други.
Понякога чистенето ме държи до пет сутринта.
Трябват ми обувките ми за бокс, но ако не са чисти, не мога да ги обуя.
Много си мия обувките, защото в съзнанието ми
подметките им са ужасно мръсни.
Мразя усещането, че обувам мръсни обувки.
По дяволите.
Докоснах с ръка обувката.
Сега трябва да си измия ръцете.
За този омагьосани кръг говоря.
Докато чистя някаква вещ, изцапвам се аз самата.
И започвам да чистя себе си.
Трябва ми сапунът.
Очаквах да отнеме минути.
Повтарям си, че като стане така,
това променя всичко.
Много пъти препаратът трябва да попадне на ръката ми по определен начин,
иначе не е чисто, както го искам.
Искам да ползвам два вида сапун, за да съм чиста.
Не знам защо, но мозъкът ми диктува така.
Това място докосна обувката, китката.
Опитвам се да пръсна там, където е опряло.
ОКР е като капан.
Повтарям си да спра, но не мога.
Сякаш съм в капана на постоянно чистене.
Дори когато искам да прекратя...
Почти стана.
...мозъкът ми командва: "Не, още веднъж."
С мен е така: не си ли измия ръцете както трябва,
изпитвам неприятно усещане -
умът ми се замъглява, мускулатурата се напряга.
Не мога да мисля нормално.
И това не спира.
През повечето време криех заболяването си.
И се чувствах много неуверена.
Не се харесвах.
Криех го дълго, за да не ме критикуват, да не решат, че съм откачена.
Разкривайки състоянието си, успях да го разбера.
Споделям, хората ме питат защо го правя, запитвам се и аз. Да, защо?
И трябва да се замисля защо го правя.
"Ясно."
Виждаш ли?
Виждаш ли какво правиш? Виждаш ли?
Мразя превръзките ми да се допират в пода.
На съотборниците ми не им пука. Мятат ги, а после увиват ръцете си с тях.
А аз: "Не, не!"
Ако Дъруин ме развързва, искам да внимава да не допрат земята.
Най-накрая се научи и ги слага на рамото си.
Отне му доста време, но вече е в час.
Земята е като лава. Лава с мръсотия.
Това казвам.
При хората с ОКР, които имат страх от замърсяване,
този страх може да е проява на страха от болест и смърт.
Това не е моят страх.
Не мислех: "Нейната кръв е в устата ми, ще се разболея, ще умра."
Не се безпокоях от това.
Страхът ми е свързан с това,
че усещането за противна мръсотия ме кара да се чувствам противен човек.
ОКР се състои в натрапчиви мисли, водещи до тревога, безпокойство страх...
АНДЖЕЛА СМИТ, КЛИНИЧЕН ПСИХОЛОГ
…и повтарящо се поведение, насочено към понижаване на тревожността.
Има различни видове ОКР.
Сред най-познатите са желанието за ред и симетрия,
нуждата да направиш нещо правилно.
Ако ОКР е свързано със замърсяване, присъства и отвращение.
Чувството на отвращение е много силно,
непоносимо е, изглежда, че трае вечно.
Ритуалите, които човек изпълнява, целят премахването на това чувство.
Винаги съм успявала
да не допусна ОКР в боксовата си кариера.
Но миналия февруари нещата се промениха.
В течение на три дена спах по около два часа.
Ако бях в залата и нещо ме докоснеше по кожата,
опитвах се да се измия, но...
Миенето на едно миниатюрно местенце, докоснало пода за две секунди,
продължаваше около 30 минути.
След което отивах да пера.
Не се изпираше като хората,
налагаше се да го пускам два пъти.
Ето докъде се стигна.
Самото къпане под душа се превърна в сложен процес.
Вече отнемаше час.
Преди използвах нова гъба за всяко къпане, сега - по десет нови на едно къпане.
Пет сапуна за къпане.
Купувах от големите опаковки душ-гел.
И на едно къпане отиваха две.
Не се хранех - нямах време да ходя до кафетерията.
Трябваше да взема душ преди тренировка.
Толкова се мъчех да постигна това чувство,
че мускулите ми се стягаха.
И дишах така тежко, все едно че тренирах.
Сякаш тренирах денонощно, без почивка и сън.
Ако не спиш три дена, започваш да халюцинираш.
На третата нощ се оказах в задънена улица.
Продължавах да го правя, а промяна нямаше, не се чувствах чиста.
И страшно се ядосах на себе си.
Крещях си: "Престани!" Заплаках, питах се защо не мога да спра.
Крачех напред-назад.
Сновях безцелно.
Не знаех какво да правя. Бях в безизходица.
Мислех си, че няма да мога да се боксирам, да общувам, че няма да мога да живея.
Ако стана и се опитам да живея,
ще падна в този капан и край.
В онзи момент бях толкова изтощена и истерична,
че се строполих на пода.
Тогава си казах, че имам нужда от специализирана помощ,
и то веднага, преди да е твърде късно.
Какви са обичайните думи,
с които наричат хората, страдащи от психични разстройства?
Луди.
Чалнати.
Откачени. - Психари.
Нервен срив.
Това клеймо,
поставянето на етикет "различен",
е основното, когато става дума за душевно здраве.
Толкова дълго хората се опитват да крият подобни случаи в семействата,
искат никой да не разбира.
Ако родителите го премълчават, а приятелите не ти го напомнят,
можеш да си кажеш, че ти самият си такъв, защото си така възпитан.
Да. И всеки, който е пазил тайна,
живял е в срам и е позволил това,
допуснал е това премълчаване да му навлече такъв етикет
и не може да преодолее бариерата на срама.
Когато човек сподели историята си,
не само дава възможност на другите да го видят различно,
сам се вижда различно,
а и помага на много хора.
Харесвам тези моменти на прозрение и способност да споделяш истории,
които позволяват на хората да се видят чрез очите на другия.
Всеки път, когато срещна човек като Лейди Гага,
който открито да говори за това,
знам, че е важно, защото позволява на хората да кажат:
"Ти ли? Дори и ти, която имаш всички тези възможности?"
Именно това е целта - да накараме хората да говорят за проблема си.
Посрещнете несравнимата Лейди Гага.
След срещата ми с Опра и онзи разговор...
Душевното здраве е криза.
Лекарствата ти помогнаха, така ли?
Помогнаха ми много.
След разговора тя дойде в гримьорната ми.
Беше толкова уязвима, толкова истинска, толкова неподправена.
И двете се разплакахме, прегърнахме се.
С нея се почувствах в безопасност.
Имах тежки психични проблеми.
Още работя по тях.
Старая се да споделям личния си опит,
а не да го скрия и да се преструвам.
Не може да разгадае моето...
Да, той не може да разгадае непроницаемото ми лице.
Тя ме притежава както никой друг.
СТЕФАНИ
Според мен психичното ми здраве бе проблем от малка.
Още дете, често се порязвах.
Преживявала съм много насилие.
Много ми е трудно да обясня по начин,
който да е безопасен за младите,
а дори и за възрастните, защо си посягах и се режех.
Убедена съм, че тези мои пориви
се пораждаха от факта, че бях ранена душевно.
Слушай.
КЛУБ "ДЪ БИТЪР ЕНД", 20-И ЯНУАРИ 2006 г.
Имам болна амбиция.
Бях на 19 години.
Работех в шоубизнеса.
Един продуцент ми каза:
"Съблечи се".
Отказах.
И си тръгнах.
Казаха ми, че ще унищожат всичките ми записи.
Постоянно ме...
Постоянно ме подканяха и аз просто се вцепених.
Дори не си спомням.
Няма да кажа името му.
Разбирам движението "Аз също"
и че има хора, които могат да го направят спокойно,
но не и аз.
Не искам отново да се изправя срещу онзи човек.
ЛЕЙДИ ГАГА ПРИЗНАВА ЗА ПТС
СЛЕД ИЗНАСИЛВАНЕ КАТО МОМИЧЕ
Системата е жестока и опасна.
"ПРЕТЪРПЯЛА СЪМ РАЗЛИЧНИ ТРАВМИ, НО ОЦЕЛЯХ И ПРОДЪЛЖИХ."
Години по-късно бях в болница, дойде психиатър.
Казах: "Доведете ми истински лекар".
Попитах защо е дошъл психиатър, аз не чувствам тялото си.
Първо изпитвах болка от горе до долу.
А после се вцепених.
После бях зле със седмици наред, седмици след седмици.
И разбрах, че това бе същата болка, която бях изпитала,
когато онзи, който ме изнасили, ме захвърли бременна на улицата,
до дома на нашите.
Защото повръщах.
И бях зле.
Защото бях насилена.
Бяха ме затворили в едно студио с месеци.
ЛЕЙДИ ГАГА ОПИСВА СИМПТОМИТЕ СИ НА ПТС: "ЦЯЛОТО МИ ТЯЛО СЕ ГЪРЧЕШЕ В СПАЗЪМ"
Искам...
Искам да мога да кажа на всички, които гледат, че пресуших сълзите си.
И продължавам напред.
Научиха ме да правя така:
завърташ рамене назад, отваряш очи - това помага да се овладееш.
Ето, знам къде съм - в сутерена на офиса ми.
И...
Така се връщаш към действителността.
Но когато те удари наистина силно,
тогава може да те промени.
Преживях пълен психически срив.
За няколко години
не бях същото момиче.
ЛЕЙДИ ГАГА ОТМЕНЯ ЧАСТ ОТ ТУРНЕТО "ДЖОАН" ЗАРАДИ "НЕПОНОСИМИ БОЛКИ"
Изпитвам болката по начина...
ЛЕЙДИ ГАГА ОТМЕНЯ ТУРНЕ ЗАРАДИ ФИБРОМИАЛГИЯ
…по който и след изнасилването.
Много пъти бях на скенер и ЯМР.
Те не могат да открият нищо.
Но...
Твоето тяло помни.
Не усещах нищо.
Чувствах се откъсната.
Все едно че мозъкът ти се изключва.
Не разбираш защо никой друг не е в паника,
но ти самият си в разразяваща се параноя.
Съвсем истинско е.
Чувствам се така, сякаш наоколо има черен облак,
който ме преследва където и да отида,
внушавайки ми, че съм безполезна, че трябва да умра.
Пищях, блъсках се в стената.
Защо е лошо да се режеш ли?
Защо е лошо да се блъскаш в стената?
Защо е лошо да се самонараняваш?
Защото се чувстваш още по-зле.
Мислиш си, че ще ти олекне,
защото показваш на някого: "Виж, боли ме".
Но не помага.
Винаги съветвам хората да казват, а не да показват.
До неотдавна продължавах да се режа,
защото процесът на душевно оздравяване
беше едно бавно...
Бавно подобрение.
Макар да имах шест прекрасни месеца,
стига и един-единствен път,
за да се усетиш зле.
Под това имам предвид
да искаш да се режеш, да мислиш за смъртта.
Изучих всички начини да се вадя от това състояние.
Започна бавна промяна. Отне две години и половина.
Какво правехте в този период?
Спечелих "Оскар".
Никой не знаеше.
Лейди Гага, Марк Ронсън...
…Антъни Росомандо и Андрю Уайт.
Благодаря ви от сърце!
Благодаря на Академията за тази чудесна награда.
На всеки, който сега страда у дома си,
искам да кажа най-вече това:
До вас трябва да има поне един човек, който да ви цени.
Имам предвид човек, който вярва във вас,
когото го е грижа за вас и разбира, че болката ви е важна,
и е неподправена.
Ще му кажа също,
че е възможно да поеме контрола.
Здрасти!
Как си?
Здравей, как си ти? - Как се чувстваш?
Ако се съсредоточа
и си кажа: "Ще се събудя,
ще се посветя на терапия, обучение, благодарност.
Ще раздвижа тялото си, ще ям.
Ще правя неща, които са полезни за мен.
Ще свиря на пиано, ще попея малко.
Ще си измия зъбите, непременно ще взема душ.
Напълно осъзнато ще свърша това.
Ако правя тези неща едно след друго,
ако просто продължавам, казвайки си: "Стефани, бъди смела!
Бъди по-смела. Смелост е да дишаш, още повече - да продължиш.
И тръгвам, и докато се опомня - ето ме в задния двор,
и си казвам: "Добре, върнах се".
Вярвам, че е полезно да се яде в течение на деня.
Смятам, че това е важно за мозъка.
Ще впиша това в графата умения.
Хранене.
Хранене. Сипвам още лютив сос на броколите.
Брои ли се за хранене, ако броколите изглеждат...
Ей така?
Поливам с лютив сос всичко.
Не е нормално.
Интересното е, че постоянно съм на границата.
Между чувството, че искам да се порежа,
и чувството, че няма да го направя, почти няма разлика.
Всички мислят, че е прост, пряк път,
че е нещо като...
Сякаш се заразявате с вирус, боледувате и оздравявате.
Обаче не е така.
Изобщо не е така.
И това е като капан за хората.
Чувстват се в капан, защото роптаят. Така бях и аз. Роптаеш срещу себе си.
"Защо не се оправям? Какво ми има?"
Но знаете ли, нищо ви няма.
Има нещо, което не работи както трябва.
Трябва да обръщате внимание на това нещо, а не е лесно.
РАШАД
Тази година беше много интересна.
Разведох се. Загубих бизнеса си.
Изкарах КОВИД-19.
Спах на дивана у леля.
БОГОВЕ #АЗ СЪМ КРАЛ, ОТ 1987 Г.
АЗ СЪМ ПО-ТЪМНИЯТ БРАТ
Бях бездомник, фалирал, без петак.
И успях да си върна положението.
Сега имам свой дом, отново се справям.
Изпитвам истинска благодарност.
Наложи се да се върна в Оукланд, за да имам работа.
САРА РОУЛС, "ОБИКНОВЕНА КУХНЯ"
Готвим за 750 души седмично.
С терапията беше трудно. В един период не можех да си я позволя.
И трябваше да намеря различни начини да продължа лечението.
Да помагам на "Блак Фууд Колектив", на тези заведения,
беше наистина значителна част от процеса на оздравяване.
Да разопаковам всички онези кутии, беше истинско емоционално торнадо.
Трябваше да разопаковам неща, до които не исках да се докосвам.
Прибрах се у дома по време на първата фаза на карантината.
Не знаех как да общувам с близките си и да им обясня
колко сериозно бе положението с депресията и безпокойството.
Понякога не успявам да намеря думите, с които да го кажа.
Искам да го изразя, а не намирам точните думи за това,
така че те да възприемат мисълта ми.
Но те полагаха големи усилия да проникнат в моя свят.
Радвам се, че го направиха, защото понякога съм...
Затварям се в себе си и не забелязвам нищо наоколо.
Ще загрееш ли олиото?
Да имаше пилешка мас. Така се готви. - Мога да го сготвя!
Не си ли го правила? Гледай.
Само хайлазуваш. - Ти сериозно ли?
Какво каза? - Учи ме да правя скара, без да се окадя.
В детството ми мама и татко бяха единствен спасителен пристан.
Единствена от сестрите си мама още е омъжена.
Преживяла е неща, които биха сринали мнозина.
Гледай какво нещо! Да, това е!
Рашад бе чувствителен и общителен.
Винаги беше лидерът.
Дори като малък, все оглавяваше шайката.
Понякога се умълчава.
Не говори много.
Това се забелязваше още като момче, докато растеше,
но се прояви с пълна сила, когато се ожени.
Тогава забелязах, че всичко това се проявява.
Беше много тежко. Мрачен период.
Наистина трудно време.
Както и да се опитва да го представи. Познавам сина си.
Той страдаше, измъчваше се.
Животът сякаш се обърна наопаки.
Всичко беше толкова откачено,
че аз сякаш попаднах в задънена улица.
Тревожността ми се умножи по десет.
Всеки ден, но не можех да спра и да изчакам паник атаката.
Трябваше да продължавам, докато трае.
Да продължавам, докато ме връхлиташе депресия.
Понякога не намираш думите,
не напипваш правилните думи, които да те изразят.
В тези ужасно тежки моменти,
все едно че бях в затвор.
Не можех да изляза от него.
Знам.
Усетих го. Усетих го.
Да, усетихме го, знаехме. - Усетих го.
Виждах, че му става напечено.
Когато започна да преживява това, не бях плътно до него.
Говорех с него,
но не кой знае колко.
Не исках да го притискам, а да му покажа, че приемаме ставащото.
Мъж си, ще направиш каквото е нужно.
Ние някак се оттеглихме.
Само не искам да се чувствате така,
сякаш сте правили нещо погрешно, или да се чувствате виновни.
Не беше така, не сте виновни вие.
Просто всичко наоколо, останалите,
всички се намесиха и стана голяма каша.
Аз си имах свои грижи тогава,
не си давах сметка какво преживявате.
Не осъзнавах, че много от онези неща
са ви оказали силно влияние.
Много силно. - Да, знам.
Но сега сме тук, до теб.
Обичам те.
Каквото и да преживяваш, разчитай на мен.
Семейството има ключова роля за възстановяването на повечето хора.
Семейство, което обича, учи се...
КЕН ДЪКУЪРТ, ГЛАВЕН ЛЕКАР В НАЦИОНАЛНИЯ АЛИАНС ЗА ПСИХИЧНИ БОЛЕСТИ
…и решава проблеми, е от незаменима помощ.
Ако имаш семейство, готово да се учи
и да не те критикува за това, че си слаб,
а да работи заедно с теб,
ще постигнеш забележителни резултати.
"Какво не е наред" не е правилният въпрос.
Въпросът е какво е станало, за да направи човека такъв,
че той да проявява това натрапчиво поведение.
И този девиз, или както щете го наречете,
се е запечатил в мозъка ми.
Когато стане нещо,
дори да съм потърпевш, по мой адрес да се леят омраза и ирония,
припомням си това.
"Какво ти се е случило?" - Какво е станало с човека.
Защото, така зададен, въпросът не е обвинение към него,
а подкана да сподели какво го е сполетяло, не е обвинението "Какво ти става?".
Открих, че това е валидно за всекиго.
Единственото, което ме разплаква и до днес,
вече шейсетгодишна, е осъзнаването...
ОПРА
…че когато от Атала, Масачузетс се преместих в Милуоки...
Дотогава не се бях отделяла от баба.
И изведнъж ме качват в някаква кола и ме изпращат в Милуоки,
казват ми, че повече няма да видя баба,
че занапред ще живея с майка си.
А аз реално не я познавах.
Майка ми беше участвала в голямата миграция,
при която майки отиваха на север и оставяха децата на бабите.
Майка ми беше пансионер от средната класа,
много светлокожа, можеше да мине за бяла.
Още с влизането си в къщата, на мига разбрах,
че не ме хареса заради цвета ми.
През онази първа вечер
не ме допусна в къщата.
Пред дома имаше малка веранда, открита към улицата.
Трябваше да спя там, на диван.
Майка ми
вече имаше второ дете...
Тогава се запознах със сестра си.
Майка ми не се застъпи за мен, не каза: "Детето ми трябва да влезе".
В онзи момент,
когато майка ми каза: "Добре, в такъв случай ще спиш отвън",
разбрах, че съм сама.
Днес в "Шоуто на Опра Уинфри" срещаме хора с любимите им учители.
Някои от тях не са се виждали от десет, дори от 20-30 години.
Но първо ще ви разкажа за своята любима учителка.
Да се разрева ли сега? Спаси ме моята учителка.
Мери Дънкан.
Госпожо Дънкан!
Ако всички ученици в класа ми бяха като Опра,
щях да съм на седмото небе.
Дълги години от живота ми
единственото място, където усещах любов, бе в клас.
Именно за това дълго време исках да стана учителка,
за да мога да давам на други деца онова, което учителите бяха дали на мен.
Обичам г-жа Дънкан, защото тя ми помогна да изявя най-доброто от себе си.
Тогава разбрах, че мога да стана нещо.
Тя ме накара да се чувствам важна.
Според мен всяко дете има нужда да се чувства значимо.
Благодарение на вас се чувствах способна да успея.
Връзката с хора, които вземат присърце съдбата ви,
е от решаващо значение.
За мен това бяха моите учители.
Затова знам колко важно е училището.
Образованието не може да те спаси, но би облекчило живота ти.
За мен беше от огромна полза да усетя, че...
Да се почувствам оценена, нещо, което ми липсваше у дома.
Там никога не се почувствах ценна. Никога.
20 АВГУСТ 2006 Г.
Събрах ви днес тук, за да ви кажа,
че ще бъдете първите ученици на Академията на Опра Уинфри.
АКАДЕМИЯ ЗА МОМИЧЕТА ЛИДЕРИ
МЕЙЕРТЪН, ЮЖНА АФРИКА
Открих Академията на Опра Уинфри за лидери през 2007 г. в Южна Африка.
Тя бе предназначена за момичета, които имат желание, но нямат средства.
Лично аз подбрах девойките в първите два класа.
Обикалях села и градове,
за да избера момичета, които носеха в себе си искрата,
желанието да напредват в живота.
Госпожи и господа,
това са дъщерите на Лидерската академия на Опра Уинфри.
През първия учебен ден обаче
забелязах, че някои момичета се държат особено.
Питах се какво става с тях,
защо не могат да се съсредоточат.
Обадих се на д-р Брус Пери.
Той ми обясни, че това са деца с травми.
Тези деца бяха привикнали с един хаос и сега мозъкът им отказваше,
не работеше в място, където царят спокойствие, грижа и подкрепа.
По онова време не разбирах депресията.
Не бяхме подготвени да се справяме с травми, с психични заболявания,
с депресията, с тревожността.
Всяка година ходех и водех курс "Увод в живота".
Използвах книгата на Майкъл Сингър "Отвързаната душа".
В нея той говори за тръните, които носим в себе си.
Това са неща, случки в живота ни, които сме затрупали, потиснали,
които не сме си изяснили и приели.
И те ни вкарват в положения, в които се чудим как сме се озовали.
Обяснението е, че нещо е закачило тръна.
Кое нещо е трънът, който трябва да бъде изваден от вас?
Първото момиче каза, че неговият трън е гневът.
"Натрупала съм страшно много гняв."
А в класът имаше 72 момичета.
"Натрупала съм много гняв."
И разказа, че когато била на четири...
Опитала се да каже на баба си, че вуйчо й я закача.
А баба й рекла: "Какви ги говориш, момиче? Това е вуйчо ти."
"Баба отказа да ме чуе. Когато бях на седем, вуйчо ме изнасили."
Каза още:
"Когато и да си ида вкъщи,
налага се да съм с вуйчо.
А баба знае.
И аз не мога да направя нищо.
У мен има страшно много гняв."
Възцари се тишина. Не можеха да повярват, че тя сподели такова нещо.
Казах й, че не е единствената с такава история.
"Обзалагам се, че не си единствената, с която се е случило.
Искам да се изправят всички момичета,
преживели такова нещо.
Изправете се заради нея.
Така ще го направите и за себе си.
Баба й не е застанала до нея.
Кой ще застане до нея?
Но го направете само ако знаете какво точно изпитва,
и ако имате сходен опит."
От класа, в който имаше 20... От 72 момичета се изправиха 24.
На девет, десет, 11, 12 години.
Мен ме изнасили 19-годишният ми братовчед.
Не знаех какво е изнасилване.
Не знаех думата.
Не знаех какво е секс. Нямах представа.
Не знаех откъде идват бебетата.
Не разбирах какво ми се случва.
И пазих тайната.
То е нещо, което съм приела.
Момичетата не са в безопасност
в свят, пълен с мъже.
Травмите в детството не си отиват безследно.
Може да ги преживеете и да продължите,
но по пътя ви неизбежно ще има болка.
Д-Р ПЕРИ, СТ.Н.С. ПО ДЕТСКИ ТРАВМИ
Ще има белези и трудности.
Според мен е много важно хората да разберат,
че всеки носи някакъв товар.
Всеки носи бреме. Просто не знаем какво е.
Ако работите за нечие психично здраве, трябва да научите историята на този човек.
Да разкажеш историята,
да си способен да я изречеш на глас, да заявиш: "С мен се случи това",
е решаващото.
Не разказвам историята си, за да си правя пиар.
Трудно е да я разкажа.
Изпитвам огромен срам.
Как да обясня на хората, че съм привилегирована и с пари,
имам влияние и възможности, но съм нещастна?
Как да го направя?
Целта ми, когато разказвам историята си,
не е да ме съжалите, няма нужда,
а да изпитате съчувствие към другия.
Знам от опит, че хората имат нужда от помощ.
Част от моето изцеление е да мога да говоря с вас.
Вече не ме е страх.
Не се боя да кажа, че съм в депресия,
че изпитвам безпокойство,
че има моменти, когато не ми се прави нищо.
Има и моменти, когато съм бесен или тъжен,
когато чувствата ме заливат.
И всичко това съм аз, усещам всичко това докрай.
Но се радвам, че изпитах всичко това.
Хората, които признават битката си за психично здраве,
за мен са супергерои.
Ако си преживял нещо,
това не значи, че децата ти или останалите трябва да преживеят същото.
Знам, че моя отговорност и дълг е да прекъсна този омагьосан кръг.
Превод на субтитрите Анна Делчева