תם החלום.
- מבוסס על הספר "1971, אף רגע משעמם: שנת הזהב של הרוק" -
ב-1971... -למוזיקה הייתה משמעות.
העולם השתנה.
יצרנו את המאה ה-21 ב-1971.
- איש כוכב -
באנגליה בזמנו, אנשים לא דיברו כשהיו מסטולים.
- קולו של רוברט גרינפילד מגזין ה"רולינג סטון" -
יכולת לשבת בחדר עם 12 אנשים במשך שלוש שעות ולהאזין למוזיקה.
כולם הלכו, ולא היה לך מושג מי היו האנשים האלה.
- "גונג", "התאמצת כל כך" שוחרר ב-1971 -
אני זוכר שהלכתי לדירה בבאטרסי,
ואחד מהם הזמין חבר שלו,
בחור עם שיער ארוך שנראה כמו לורן באקול,
וגלגל את הג'וינטים הכי מושלמים שראיתי בחיי.
אני מספר לך את הסיפור הזה כי זה היה בואי, בסדר...
ולא ידעתי מי הוא.
בלונדון בשנת 1971, אני לא חושב שבואי היה בואי... עדיין.
לא הרגשתי כמו זמר רוק או כוכב רוק, או משהו כזה.
- קולו של דיוויד בואי -
הייתה תחושה ממשית של אי התאמה בעידן ההוא.
אבל הייתי נחוש כל כך לעשות את מה שאני רוצה לעשות,
שזה היה למצוא משהו חדש.
מה אני רוצה לראות על הבמה שיגרום לי להתרגש?
וזה פשוט נראה מעניין, בזמנו,
לנסות להמציא משהו חדש באופן רדיקלי.
כי התרחשה מעין הסתיידות עורקים באנגליה.
אני רוצה לאהוב את המדינה הזאת, כי זאת המולדת של בעלי
ואני חושבת שזאת מדינה מעניינת מאוד.
אבל אתם נוסטלגיים כל כך, אתם תמיד מדברים על העבר,
אבל אנחנו צריכים לחיות בהווה,
ואפשר לשרוף את העבר.
תסלח לי, אדוני, שר האוצר של גרמניה המערבית אמר ש...
אני מצטער, לא. -אתה ממהר?
תסלח לי, אדוני. שר האוצר של גרמניה המערבית
אמר שאנשי עסקים בריטיים חובשי מגבעת
נוטים להיות מסורתיים מדי בשיטות העסקיות שלהם. אתה מסכים?
אני לא חושב כך, לא.
אתה חושב שאם אכן נצטרף לשוק האירופי המשותף,
ניאלץ להיפרד מתדמית חובשי המגבעת שלנו?
לא, אני לא חושב.
הוא אמר שאנשי עסקים בריטיים חובשי מגבעת...
איך זה קשור אליך, לעזאזל? תסתלק!
"תפתחו את הקופסה שלכם...
- יוקו אונו, "תפתחו את הקופסה שלכם" צד ב' של "כוח לעם" -
- שוחרר בבריטניה ב-1971 -
"תפתחו את הקופסה שלכם
תפתחו את המכנסיים שלכם
תפתחו את הירכיים שלכם
תפתחו את הרגליים שלכם..."
אני יכול לומר משהו לשניכם על השלב היצירתי הזה
ששניכם עוברים כרגע?
אני חושב שאתם חייבים לקבל, במיוחד אתה, ג'ון,
שזה הרחיק אותך מהאנשים שאהבו אותך במדינה הזאת.
רבים מהם? -כן.
אני חושב שהם לא מבינים אותך יותר.
- יוקו: השיר הזה נאסר לשידור ואני מאמינה שזה מפני שאני אישה -
- קולה של אנני נייטינגייל שדרנית, בי-בי-סי רדיו 1 -
ג'ון ויוקו נחשבו לתמהוניים.
אנשים היו חשדניים מאוד כלפיהם.
זה היה חלק מהתחושה שתרבות הנגד כולה עומדת למשפט.
החשש שלי היה שהממסד ישתלט מחדש על תרבות הנוער
ויחזיר אותה למקום שבו הייתה לפני "הביטלס".
ונחזור למצב שבו הכול נחמד ובטוח, ואמצע הדרך.
היה עליי לשכנע אנשים לא להרגיש נוסטלגיים ומלאי געגועים לשנות ה-60.
זה לא טוב בכלל. חייבים ליצור את ההווה.
- תתעוררו אנשים מתים שכמותכם -
- לורל אייטקן, "רוק איטי" שוחרר ב-1971 -
באותו זמן הייתי בן 15.
- קולו של דון לטס במאי קולנוע ודי-ג'יי -
ניסיתי למצוא את מקומי, מבין?
זאת החזית הלאומית.
- תעצרו את ההגירה, בריטונים קודמים לכולם -
המפלגה שאומרת, "בריטניה והעם הבריטי תחילה."
הייתי נער שחור יליד בריטניה בן דור ראשון.
והגרפיטי בזמנו היה מילים לבנות בגובה 1,8 מטר:
"תשאירו את בריטניה לבנה."
- אינוק צדק -
וחלפת על פני כתובות כאלה מדי יום ביומו.
- תשאירו את בריטניה לבנה -
גדלתי עם התנועה לזכויות האזרח באמריקה.
אבל לא היינו אמריקאים כמובן.
הייתי בגיל שבו מוזיקה ואופנה חשובים מאוד.
אז חיפשנו את הגרסה שלנו במוזיקה שהייתה לנו גישה אליה.
והסתכלנו לעבר המולדת של הורינו.
- תנועת הפנתרים השחורים -
"יש דבר טוב אחד במוזיקה...
- בוב מארלי ו"הוויילרס" "רוק טרנצ'טאון", הוקלט ב-1971 -
"כשהיא פוגעת בך -אינך חש כאב
אני אומר
יש דבר טוב אחד במוזיקה כשהיא פוגעת בך
אינך חש כאב
תכו אותי עם מוזיקה, כן תכו אותי עם מוזיקה עכשיו
זה -רוק טרנצ'טאון
אל תצפו בזה
רוק טרנצ'טאון
דג גדול או סרדין עכשיו
רוק טרנצ'טאון -אתה קוצר את מה שאתה זורע
רוק טרנצ'טאון -ורק ג'ה, ג'ה יודע
רוק טרנצ'טאון -מעולם לא הפניתי עורף
רוק טרנצ'טאון -נתתי לשכונה הזדמנות..."
זאת מוזיקה שנולדה מתוך סבל אנושי גדול,
בארץ אחרת, בקרב אנשים שמהפכה נמצאת בצד שלהם.
"רוקדים -אזור מיקוד קינגסטון 12
רוקדים -אזור מיקוד קינגסטון 12..."
מוזיקה זה טוב, מבין? מוזיקה מרגיעה, אבל...
- קולו של בוב מארלי -
אנחנו מתעסקים עכשיו במוזיקת רגאיי, מוזיקת ראסטה.
זאת מוזיקה מסוכנת.
"אתם רוצים לבוא ולפגוע בי
סקה-בה-דיבי-דיפ סקה-בה-דופ..."
אני לא רואה עוד מוזיקה שנתקלת בהתנגדות כמו מוזיקת הרגאיי.
הם לא אוהבים להשמיע אותה כי היא מלמדת את האנשים להיות מי שהם.
רגאיי זאת מוזיקה שנאבקת למען המדוכאים
בכל מקום ברחבי העולם.
היא מראה להם מהי חירות.
"אינך חש כאב
תכו אותי עם מוזיקה עכשיו, עכשיו תכו אותי עם מוזיקה עכשיו..."
בסוף שנות ה-60, תחילת שנות ה-70...
- קולו של דון לטס במאי קולנוע ודי-ג'יי -
לא הרבו להשמיע מוזיקה ג'מייקנית ברדיו.
הבנת שהממסד מנסה לרסק את הקולות האלטרנטיביים האלה.
אנשים תמיד מדברים על כמה קשה
להכניס שירי רגאיי לרדיו,
אבל גילית שבאמת קיימת עוינות נגד המוזיקה הזאת?
קשה להכניס כל שיר לבי-בי-סי...
- גראהם ווקר "טרוג'אן רקורדס" -
בטח ובטח כשמדובר ברגאיי.
לכל צורה אחרת של מוזיקה יש תוכנית משלה,
בעוד שלרגאיי אין תוכנית משלו ברדיו.
אתה לא מקבל שלוש או ארבע השמעות...
- לי גופתאל "טרוג'אן רקורדס" -
שיאפשרו לאנשים להחליט אם הם אוהבים את זה או לא.
אם למוזיקה שלנו הייתה דלת פתוחה...
- בוב אנדי, אמן רגאיי -
משהו כמו כביש ראשי, היינו כבר פופולריים בכל רחבי העולם.
כי יש לנו מוזיקה איכותית.
- בוב מארלי ו"הוויילרס" "השמש זורחת" -
- מהאלבום "מהפכת הנשמה" שוחרר ב-1971 -
"זה גורם לך לרצות להזיז את רגליך המרקדות..."
הרגאיי היה בשוליים,
אבל זה התחיל לתת לנו "הון עצמי" מול חברינו הלבנים.
זה הראה לנו איך להתקדם.
"אני רוצה שתכיר את עצמך..."
גדלתי במעין דואליות מוזרה.
כשאתה גדל בקהילה שחורה כמוני, אתה לא מאזין למוזיקת רוק.
אבל מעולם לא באמת חשבתי על למה אני אוהב מוזיקה מסוימת.
רק ידעתי שהתחברתי למשהו בה.
אז בבית האזנתי לרגאיי,
אבל בביה"ס האזנתי ל"סטונז", ל"קינקס" ול"ביטלס".
ובשנת 1971, בגיל 15, ראיתי את "ההו".
זאת חוויה קולית שונה מאוד ממה שהורגלתי אליו. אתה חייב לאהוב את זה.
אני במרחק של כחמישה מטרים מהבמה.
רואה את הדבר הזה מתפוצץ לנגד עיניי, וזה שינה את חיי.
מי הם "ההו" (המי)? ובכן, "ההו" הם "ההו", זה מי שהם.
"ההו" ייצגו את הדור הצעיר.
הם ייצגו מרד, רעש,
וגם ייצגו רצינות בנוגע למה שהם בעצמם לקחו ברצינות. רוק.
פיט טאונסנד. הוא כותב את השירים. הוא כתב את "טומי".
היה קשה מאוד להתעלות על "טומי".
- קולו של פיט טאונסנד "ההו" -
זה היה ענק.
זה שינה אותנו, אבל השאיר לנו משימה גדולה נוספת, מבין?
"מה נעשה עכשיו?"
עשית משהו מיוחד
עם ההון שצברת?
הדבר היחיד שעשיתי שראוי לציון
הוא שבניתי לעצמי אולפן.
שהוא הדבר החשוב ביותר בחיי
אחרי הלהקה, מבין?
האולפן מאפשר לי לתעל את הרעיונות הטובים ביותר שלי.
זה תופס לגבי כל נשמה יצירתית שזוכה להצלחה ענקית.
- קולו של גלין ג'ונס מפיק מוזיקלי -
ברגע שהשגת את זה אתה חושב, "איך אני ממשיך, לעזאזל?
מה אני עושה עכשיו?"
השינויים שהתרחשו בתהליך ההקלטה ב-1971
העניקו לך יותר גמישות בדרך שבה הקלטת.
ופיט ניצל את זה.
תמיד הרגשתי שאולי אני לוקח את הרוק יותר מדי ברצינות,
אבל קשה להבין למה יש לי דעות מוצקות כל כך,
למה אני מרגיש מעורב כל כך.
ומחויב לרוק בתור, אם תרצה,
אדם שמשנה חברה. מבין?
שמעתי על סינתיסייזרים, שמעתי על מחשבי מוזיקה.
ויכולתי לראות שמדובר במהפכה שמתקרבת.
כתבת על העולם של הכול-בבת-אחת האלקטרוני.
הכפר הגלובלי שבו כולם מתקבצים יחד
באמצעות טלוויזיה או המדיה האלקטרונית החדשה.
- "וות'ר ריפורט", "שביל החלב" מהאלבום "וות'ר ריפורט" -
הדרך שבה המכונה הזאת עובדת היא...
אתה מסדר את המתגים האלה בתבנית מסוימת, ואז אתה מדליק את זה.
- אדוארד פרדקין מדען מחשב, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס -
וזה מנגן מנגינה בהתאם לתבנית שיצרת.
בכל בית יהיה מחשב...
- מרשל מקלוהן פילוסוף -
ותהיה לך גישה לכל הסרטים, לכל סוגי הבידור
ולכל המידע שקיים בעולם.
אלקטרוניקה היא החומר הטכנולוגי...
- קולו של רוברט מוג חלוץ בתחום המוזיקה האלקטרונית -
המתאים ביותר למאה ה-20.
ואין סיבה שמוזיקאים של המאה ה-20
לא ישתמשו בכלי נגינה אלקטרוניים.
- פול בליי מוזיקאי -
אני מאמין שעיבוד אלקטרוני של המוזיקאים המאלתרים
הוא הדבר הגדול הבא כנראה במוזיקה של שנות ה-70.
- פיט טאונסנד על עתיד הרוק -
בזמנו עבדתי על יצירה שאפתנית מאוד...
- קולו של פיט טאונסנד "ההו" -
בשם "לייפהאוס" שהייתה אמורה להיות סרט.
זה היה רעיון דיסטופי על הדרך שבה מדיה, אלקטרוניקה...
פיט טאונסנד, "התנועה השנייה של אוריילי" הוקלט ב-1971 -
וטכנולוגיה ישנו את החברה.
דמיינתי עולם שיש בו זיהום אוויר נורא,
קושי גדול לחיות בעולם שבחוץ.
לכן הממשלה תקעה אותנו בתוך הבתים שלנו,
ואז הזינה אותנו בבידור כדי שנישאר מאושרים
בזמן שהם ניקו את האוויר.
אני מתחילה לצפות בטלוויזיה בארבע וחצי אחה"צ ומסיימת ב-12 בלילה.
ואז אני הולכת לישון.
זה כל הבידור שלי. זה הדבר היחיד שיש לי.
קראתי לזה "הרשת".
מערכת תקשורת גלובלית שבה כולם יוזנו בתוכן דומה...
המוח האנושי הוא מכונה אלקטרונית.
שיהיה נתון לפיקוח וצנזורה באופן חשאי.
מאגר מידע שמכיל את כל ההיסטוריה הרפואית שלכם,
את כל ההיסטוריה הפיננסית שלכם, דוחות חנייה, הכול נמצא שם.
זה משהו שמבהיל למדי לחשוב עליו.
ברגע שהם יכניסו אותנו למערכת ויזינו אותנו בתוכניות,
אנחנו נדמיין שיש לנו גישה להכול
בגלל השפע הרב, יכולת השכנוע והיופי של המערכת.
העולם המערבי כולו לוקח טריפ פנימי,
רק שהפעם הוא עושה את זה ער לחלוטין.
כולנו מסטולים מטכנולוגיה.
זה היה אזכור מוקדם של הרעיון
שהכול ישתבש, אבל המוזיקה תנצח.
הוא שלח לי כמה הקלטות דמו ותסריט...
- קולו של גלין ג'ונס מפיק מוזיקלי -
לסרט שהוא רצה להפיק בשם "לייפהאוס".
קראתי את התסריט ולא... לא ממש הבנתי אותו.
והתברר שאף אחד בחדר לא הבין אותו.
יותר מדי אנשים אמרו, "זה קשקוש, והוא מטורף."
לא הצלחתי למכור את הרעיון ללהקה.
המוזיקה שהוא כתב הייתה חדשנית מאוד,
השימוש בסינתיסייזר באופן הזה.
חשבתי שאנחנו צריכים ליצור אלבום בכל מקרה.
נתקלנו בקושי לתרגם את מה שפיט יצר בהקלטות הדמו
וש"ההו" יהפכו את זה למשהו של "ההו".
אנשים בלהקה, במיוחד קית' ורוג'ר,
תמיד רצו לכתוב שירים כמו שלהקות אחרות כתבו.
"אנחנו יושבים יחד ומנגנים."
לקחתי את טייפ שמונת הערוצים ומחקתי את ההקלטה של הסינתיסייזר.
ואז חתכתי את זה והתחלתי להפוך את זה לשיר.
אתה יודע, חתכתי את זה עם מספריים.
ואז גלין ג'ונס חתך את זה שוב,
ואז הוספנו תופים וגיטרות, ואחר כך כתבתי מילים.
- סטריאו -
התקרבנו יותר ויותר למשהו
שהתחיל להרגיש כמו שיר רוק של ארבע דקות.
השמעתי את זה ללהקה באוזניות,
והלהקה ניגנה יחד עם הסינתיסייזר שהוקלט עוד קודם.
- "ההו", "באבא אוריילי" מהאלבום "הבא של ההו" -
- שוחרר ב-1971 -
"כאן בחוץ בשדות
אני נלחם על ארוחות
אני משקיע את כל כולי במחייתי
אני לא צריך להילחם
כדי להוכיח שאני צודק
אני לא צריך שיסלחו לי
כן, כן, כן
אל תבכה
אל תרים גבה
זאת רק שממה של גיל ההתבגרות..."
נהיה יותר ויותר קשה
ליצור משהו מקורי עם גיטרה, בס ותופים...
- קולה של אנני נייטינגייל שדרנית, בי-בי-סי רדיו 1 -
כלי נגינה מסורתיים.
האנשים שהיה להם את החזון והטכנולוגיה
היו האנשים שיהפכו לחלוצים היצירתיים של אותה תקופה.
יכולת ליצור צלילים שאיש לא שמע מעולם.
- דייוויד אקסלרוד, "אוברטורה" -
אתם מאזינים לבי-בי-סי לונדון
ביום שלישי, 29 ביוני, והשעה היא 17:40.
מתקיים משפט שבו מאיימים על אנשים
בעונשי מאסר על כך שאפשרו לכמה ילדים להביע את עצמם.
זאת תנועת המטוטלת, הלא כן?
זאת התקופה הוויקטוריאנית שהגיעה אחרי תקופת העוצרות.
הגענו כנראה לקצה של תנועת המטוטלת.
כי כשאתה דוחף דברים קצת רחוק מדי,
האווירה החופשית מתחילה להרגיש את הצביטה.
- אולד ביילי ביהמ"ש הפלילי, לונדון -
המשפט של "אוז" היה המשפט של שנות ה-60.
- קולו של ג'פרי רוברטסון משפט "אוז", סנגור זוטר -
כל הדברים הנוראיים שהתרחשו.
המריחואנה, רוקנרול וזיונים ברחובות,
זאת הייתה... הטענה של התביעה,
ש"אוז" היה נושא הדגל של זה.
ניסיון להשחית את המוסר של הצעירים בממלכה.
- הדרך של רופרט אסורה -
זה היה אישום חמור מאוד.
- שככה יהיה לי טוב! היא בתולה! מדהים! -
- רופרט הדוב והבתולה הצוענייה -
- חבר המושבעים במשפט "אוז" שומע על אובדן התמימות -
"אוז" לקח מסורת אנגלית תמימה ומתוקה והפך אותה לזדונית.
הם לקחו את רופרט הדוב והפכו אותו לטורף מיני.
ועל זה, הם היו חייבים להיענש.
זאת הייתה חתיכת הפקה ללכת ל"אולד ביילי" מדי יום ביומו.
זה היה מכובד להפליא והם חבשו פאות, כמובן.
כולם דיברו בשפה כה גבוהה
עד שכל מה שהם אמרו נשמע כמו הזמנה לתה מנחה.
כולנו הגענו לאולם ביהמ"ש, ולואיז ואני ישבנו מאחור.
- קולה של מרשה רואו עיתונאית וסופרת -
היה שם יציע שהיה תמיד מלא.
וזה היה למעשה מתוח ומורט עצבים במקרים רבים.
והיו מקרים שבהם זה היה ממש מצחיק.
התרחשו כל מיני דברים מוזרים.
תשומת לב רבה הוקדשה למודעה קטנטנה
שמעולם לא הבחנתי בה עבור עיתון בשם "סאק" (מציצה).
תיארו שם קנילינגוס (גירוי אוראלי של אישה). אישה סיפרה שהיא נהנית מזה.
המומחה שלנו לסוציולוגיה נשאל על ידי השופט ארגייל...
- קולו של ג'פרי רוברטסון משפט "אוז", סנגור זוטר -
"למה התכוונת כשאמרת את המילה 'קנילינקטוס'?"
הוא ביטא את זה כאילו היה מדובר בתרופה נגד שיעול.
והוא אמר, "שאיבה", אדוני, "מציצה" או "ירידה".
בתקופת שירותי בצי, אדוני, השתמשנו בביטוי, "לשיר יודל בקניון".
המשפט נמשך ונמשך, ונמשך.
- קולו של ג'ים אנדרסון מגזין "אוז" -
כולם דיברו עד שלא נותר מה לומר, אני חושב.
ואז המשפט הסתיים עם נאומי הסיכום.
ומהרגע שהשופט התחיל, הוא התייחס לעדים שלנו בבוז.
הוא לא מסר למושבעים במדויק את הראיות כפי שניתנו.
זה פשוט נמשך ונמשך.
היה ברור לכל מי שישב באולם ביהמ"ש...
- קולו של רוברט גרינפילד מגזין ה"רולינג סטון" -
שהשופט פשוט שנא אותם.
הייתה תנועה פונדמנטליסטית
שביקשה להחזיר את הערכים המסורתיים של טוהר וניקיון
ולהיפטר מהמגזין "אוז".
והוא היה נחוש לשלוח אותם לכלא בכל דרך אפשרית.
- "בלאק סבאת'", "ילדי הקבר" מהאלבום "אדון המציאות" -
- חירות היא עבירה על החוק -
סופו של המשפט שנמשך חמישה שבועות,
משפט הזימה הארוך ביותר בהיסטוריה הבריטית, הגיע רגע לפני הפסקת הצהריים.
הממסד מהלל את פסק הדין כניצחון שהגיע באיחור רב
של כוחות הטוב.
עבור הצעירים, זאת קטסטרופה,
והם מבטאים את הכעס והתסכול שלהם
בטקס פגאני של רעש ואש.
"עם מהפכה בתוך מוחם
הילדים מתחילים לצעוד
נגד העולם שבו הם חייבים לחיות
וכל השנאה שבתוך לבם
נמאס להם מהיחס הבריוני
ושאומרים להם מה לעשות
הם יילחמו בעולם עד שינצחו
והאהבה תגיע ותציף את כולם כן!"
לא חשבתי ולו לרגע...
- קולו של ג'ים אנדרסון מגזין "אוז" -
שנגיע לכלא בגלל מה שעשינו.
והשופט ארגייל הורה לסוהרים
לגלח את השיער שלנו.
וקמה צעקה גדולה.
הבנו שהסתבכנו במשהו רציני מאוד,
והיה לנו מעט מאוד כסף,
אז ניצלנו את הקשר עם ג'ון לנון.
- אנשי "אוז" ממתינים בכלא להכרעה בעניין הערבות -
הוא הציע שהוא יכתוב משהו עבור "אוז", שהוא יכתוב שיר.
אנחנו חושבים שזה פשיזם דוחה.
- קולו של ג'ון לנון -
ו"אלוהים נצור אותנו" יעזור לממן את העלויות שלהם
או כל דבר אחר שהם צריכים.
אני חושב שנוכל לגייס כמה אלפי ליש"ט מהשיר הזה.
אז תרכשו אותו, חברים, כדי לעזור ל"אוז".
ותנו אותו לאחותכם הקטנה או משהו,
או שתשמרו אותו כמזכרת לטריק ישן.
- "אלסטיק אוז בנד", "תרקדו את האוז" צד ב' של "אלוהים נצור אותנו" -
- שוחרר ביולי 1971 -
"תרקדו את האוז
תרקדו את האוז -יו-הו
תרקדי את האוז, מותק
תרקדו את האוז..."
למה היה צריך להרשיע אותם לדעתך?
אני חושבת שזה מסר לכל האחרים.
הכול הופך להיות מתירני מדי, אין פרטיות.
מה תגובתך לפסק הדין?
אני חושב שזה הגיע להם.
התגובה שלי היא שהיה צריך לשלוח אותם לכלא ולהשאיר אותם שם.
המצב באמת נהיה חמור מאוד.
ג'ון לנון ויוקו אונו הפגינו נגד פסק הדין.
איש לא נשלח לכלא מעולם בגין עבירות כה קלות.
הגשנו ערעור מיד.
זה בהחלט היה קו פרשת מים עבור אנגליה.
יכולת לגנות את מה שהם עשו, אבל רצית לכלוא אותם.
אתה מנסה לדכא משהו שאין לך שליטה עליו.
זאת מהפכה תרבותית.
אתה לא מודע למה שמתרחש, וזה ממשיך להתרחש, מבין?
ברגע שתיבת פנדורה נפתחה, אי אפשר לסגור אותה.
- ברלין, גרמניה המערבית -
- "נוי!", "וייסנזה" הוקלט ב-1971 -
כשאתה גר בברלין, עליך להתרגל לכל מיני מצבים לא נורמליים.
לעמוד כאן ליד החומה זאת דוגמה טובה.
בכל שבוע מישהו מגרמניה המזרחית מנסה לברוח.
יורים בחלק מהם.
אבל אם אתה חי כאן, בברלין המערבית,
אתה חייב להתרגל לזה ולו בשביל להתפרנס כאן.
בגרמניה היה צורך נואש בחיים רגועים.
- קולו של מייקל רותר "נוי!" -
לשמור את הכול תחת שליטה
וכן, לא לקחת סיכונים.
לא לשנות דבר. רק להיות בטוחים.
בברלין המערבית כיום
יותר מרבע מהאוכלוסייה חצתה את גיל 65.
זאת עיר שקטה ופרובינציאלית יותר מכפי שהייתה לפני 10 שנים.
אני מבין שמנקודת מבט פסיכולוגית
לרבים מהאנשים האלה היו קשרים לעבר הנאצי.
תחושת האשמה הייתה כמובן מעבר לכל דמיון.
אבל תמיד הייתה גם את נקודת המבט של הדור החדש,
ואני חיפשתי את הזהות שלי.
ב-1971 גיטריסט שהוזמן לסשן
שאל אותי אם אני רוצה להצטרף אליו.
ומאחר שלא שמעתי על הלהקה,
חשבתי בתחילה, "אולי עדיף לחזור הביתה עם החברה שלי?"
ולמזלי הצטרפתי אליו כי זאת הייתה הלהקה "קרפטוורק".
זה הדהים אותי.
הופתעתי לחלוטין מפני שהגישה שלהם למוזיקה
הייתה להישמע שונה מכל מה שנעשה בעבר.
כמה שבועות לאחר מכן הם הזמינו אותי לנגן עם הלהקה.
- פלוריאן שניידר-אסלבן, חליל קלאוס דינגר, תופים -
- מייקל רותר, גיטרה -
אנחנו דור אחר.
- קולו של ראלף היטר קרפטוורק -
אנחנו דור תעשייתי יותר.
מוזיקה תמיד מושפעת מהתקופה שלה.
ועכשיו אנחנו חיים בתקופה שונה לחלוטין.
להקות אמריקאיות ובריטיות הביאו מילים חדשות,
צלילים חדשים למוזיקה.
אבל זה עדיין נשאר במסגרת המסורת של המוזיקה האמריקאית הפופולרית.
מוזיקת רוק. אנחנו רצינו להיות שונים לחלוטין.
אני לא חושב שיש לך באמת משהו חדש
עד שיש לך מוזיקה חדשה. כלומר, אתה יודע...
כשאתה עדיין מתבסס על צ'אק ברי,
אתה נשאר אותו דבר, למרבה הצער.
אני רוצה משהו אחר. לא רוצה שננגן צ'אק ברי עד שנמות.
אנחנו צריכים משהו אחר, בנאדם.
חצי השנה שבה ניגנתי עם "קרפטוורק" הייתה מסעירה,
הופענו בתוכניות טלוויזיה, היו לנו הופעות מסעירות מאוד.
כמה הופעות פחות טובות.
אבל כשניסינו להקליט את האלבום השני של "קרפטוורק",
המוזיקה שהייתה לנו בראש לא עבדה באולפן.
ושרר מתח בלתי פוסק בין קלאוס דינגר לפלוריאן שניידר.
הבעיה הגדולה הייתה תמיד עם מתופפים.
- קולו של ראלף היטר "קרפטוורק" -
כי הם תמיד היו חזק בקטע הפיזי.
והם לא נשארו איתנו כי ביקשנו מהם לחשמל...
להיכנס לקטע של הסאונד האלקטרוני.
הם סירבו, אז יום אחד מצאנו את עצמנו עומדים שם
לבדנו, רק שנינו...
והייתה לי במקרה מכונת תופים ישנה.
אז התחלנו להקליט עם זה ב-1971
ומאותו יום ואילך, לא הייתה דרך חזרה.
- "קרפטוורק", "קלינג קלאנג" הוקלט בספטמבר 1971 -
זה לא משנה אם אתה לוחץ על כפתור או לוחץ על מתג,
או פורט על מיתר. כלומר, מה ההבדל?
אין הבדל.
מי יכול לומר מהי מוזיקה?
הוא הגיע לניו יורק בספטמבר.
- קולו של טוני זנטה מנהל סיבוב ההופעות של בואי, 1974-1972 -
עם המנהל, האישה, והם רצו לחתום ב"אר-סי-איי".
אז באותו שבוע ביליתי איתם זמן רב.
- קולו של טוני דה-פריז המנהל של דיוויד בואי, 1970-1975 -
לחבר'ה המבוגרים יותר ב"אר-סי-איי" לא היה מושג,
אבל הם סמכו על אנשי מחלקת אמנים ורפרטואר הצעירים שלהם
שיגידו לנו מה חדש ומרגש, כי אין לנו מושג.
הם ידעו שאם לא יחתימו את בואי, הם יחמיצו הזדמנות גדולה.
עבור דיוויד, זאת הייתה תחושה של חירות.
לפתע יש לו את האפשרות לעשות מה שבא לו.
הרעיון היה ליצור סדרה חדשה של אפשרויות.
לקחתי אותם ל"בית החרושת" לפגוש את אנדי.
- קולו של טוני זנטה מנהל סיבוב ההופעות של בואי, 1974-1972 -
- דיוויד בואי, "אנדי וורהול" הוקלט בקיץ 1971 -
רוצה לקחת מנה של מלט לעמוד בבית קולנוע...
צריך לזכור שזה עדיין לא דיוויד בואי המפורסם.
הוא לא היה כוכב, הוא היה סתם אחד וזה היה מעט מביך.
כי אז הוא התחיל לבצע קטע פנטומימה ארוך
שזה הדבר הכי לא מגניב שאפשר לעשות.
שני פני בשביל סיבוב
אני רוצה להיות גלריה
להכניס את כולכם לתוך המופע שלי
אנדי וורהול נראה מצחיק
...תיתלו אותו על הקיר שלי
אנדי תמיד אהב שמבדרים אותו,
אז הוא הגיב יותר לאנשים שערורייתיים מאוד או ראוותניים.
דיוויד אולי לבש תלבושת כלשהי או שם מעט איפור,
אבל הוא לא היה ראוותני בכלל.
הוא היה מקסים, אבל הוא לא היה הטיפוס
שנכנס לתוך חדר והשתלט עליו מיד.
לפעמים כשאנחנו מקליטים, אני מנסה...
אני שר, למעשה, ואנחנו אומרים לו... אתה יודע.
הוא מעצב והוא מבלה זמן רב באיטליה.
הוא חוזר עם רעיונות ואופנות. חשבתי שאולי תכיר אותו.
אבל זה עבר בסדר. הם לא זרקו אותנו החוצה.
הוא נכנס למוקד הרעש של המקום שאליו הוא רצה להגיע.
וורהול וחסידיו
לא חושבים או חיים בצורה קונבנציונאלית.
ישנם כאלה שחושבים שיצירתו או אורח חייו לא מעוררים אהדה או מעליבים.
לפעמים קשה לגלות איפה המציאות מסתיימת והפנטזיה מתחילה.
- דיוויד בואי, "מלכה כלבה" מהאלבום "האנקי דורי" -
- הוקלט בקיץ 1971 -
"הוא משוטט ברחוב מנסה בכל כוחו להשיג את האחות פלו..."
זה היה עולם אחר, מבין?
- קולו של דיוויד בואי -
ועבורי, כאחד שרצה את העולם האחר הזה,
שקעתי בתוכו לחלוטין.
זה היה העולם האלטרנטיבי שדיברתי עליו.
- שחרור המיניות הנשית -
והייתה בו אלימות, מוזרות וביזאריות.
וזה באמת התרחש.
"היא כה מדהימה עם הסטן והרקמה
לבושה במעיל פרוק וחובשת כובע ביפרטי-בופרטי
אלוהים, אני יכול למצוא משהו יותר טוב מזה..."
היו כל מיני סוגים של תיאטרון אוונגרד בניו יורק,
כי כולם ניסו ליצור צורות חדשות של תיאטרון.
וחלק גדול מזה היה שערורייתי, זה היה פשוט מוזר.
זה לא השתלב בזרם המרכזי, ננסח את זה כך.
הייתה בזה סכנה שדיוויד נמשך אליה.
בהיותו פורע חוק מיני.
הפעם הראשונה שפגשתי את לו ריד...
- קולו של דיוויד בואי -
הייתה ב"מקס'ס" שבקנזס סיטי, בחדר האחורי.
לא רק לו ריד ישב ליד השולחן, גם איגי היה שם.
אז פגשתי את איגי ולו.
הם ייצגו את הצד הפרוע של אמריקה האקזיסטנציאליסטית.
זאת הייתה תערובת של רוק ואוונגרד.
זה היה כל מה שחשבתי שאנחנו צריכים באנגליה,
ולא ידעתי אם יש לנו את זה באנגליה.
הוא בהחלט למד את איגי ולו...
- קולו של טוני זנטה מנהל סיבוב ההופעות של בואי, 1974-1972 -
וספג איכויות מסוימות שהיו להם.
סגנון הופעה מסוים על הבמה.
סוג של אי-בהירות מינית, הליכה על הקצה.
אני חושב שהיה חסר מרכיב אחד במה שהוא עשה.
וזה היה זה. זה היה הנתיב.
הדבר שמעניין בדיוויד הוא שהוא לא היה כישרון טבעי,
אבל דיוויד היה שחקן.
הייתה לו את היכולת לגלם תפקידים,
והוא עבד על זה ללא לאות.
היה "באז תקשורתי" סביב דייב. משהו פעפע.
אפשר להתמודד עם זה?
באנגליה, דיוויד התחיל להרכיב את עצמו מחדש.
- קולו של טוני דה-פריז המנהל של דיוויד בואי, 1970-1975 -
עכשיו, בנאדם.
היינו זקוקים לשירים חדשים וחזקים מבואי חדש, חזק ושונה.
תנגנו את זה ככה עוד פעם אחת ואפשר ללכת הביתה.
כדי שדיוויד יהפוך לאמן שאנשים מתים לראות,
הוא היה חייב ליצור זהות חדשה.
זאת תקופה כיפית, תקופה כיפית.
כוכב רוק חדש לחלוטין.
אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
- דיוויד בואי, "ראש מתוק" (טייק 4) הוקלט בנובמבר 1971 -
"ניסיתי להשתחרר מכם
מהלטינים והשחורים, והמסטיק שאת לועסת
במקום שבו הפוסטרים נתלשים על ידי כנופיות שודדים
וליד פארק המתרוממים והוואנים השרופים..."
אני מניח שהייתי מטיל את כל האשמה על קובריק.
כי מה שרציתי לעשות היה ליצור תרבות
סביב המוזיקה שאני כתבתי.
היה משהו מרתק בשליליות הניהיליסטית העתידית הזאת,
וזאת הייתה התרבות של "תפוז מכני".
מעולם לא נוצר סרט כנופיות או סרט נוער כמו זה.
בין אם מדובר בפרשנות על סגנון או בדינמיות הזאת
בין הממסד לנוער של מעמד הפועלים...
- קולו של דון לטס במאי קולנוע ודי-ג'יי -
הסרט חזה דברים כה רבים שקרו בעקבותיו.
כי אתה חייב להבין
שתנועת הנוער התת-תרבותית הגדולה בזמנו הייתה גלוחי הראש.
גלוחי ראש כמו נערי סקוטסווד אגרו
עם המדים שלהם והחולצות המשובצות,
מגפיים מצוחצחים וראשים מגולחים.
רבים מתגאים במוניטין האלים שיצא להם.
זאת נקודת מבט כמעט פוריטנית,
והם מתנגדים מאוד לסמים, חרוזים וקישוטים אחרים בסגנון היפי.
אבל יש להם סגנון מוזיקה משלהם.
- "הסליקרס", "ג'וני רע מדי" שוחרר בבריטניה ב-1971 -
"צועד במורד הרחוב עם אקדח על מותניך
ג'וני, אתה רע מדי
הו, הו, הוי!"
גלוחי הראש באים בכלל להופעות רוק?
לא, לא. אני חושב שגלוחי הראש...
- קולו של פיט טאונסנד "ההו" -
מרגישים שהם זקוקים למוזיקה משלהם.
מה עם רגאיי?
ויש להם מילה בנושא. זאת מוזיקה ג'מייקנית.
"אתה רק שודד ודוקר
אתה בוזז ויורה
בחור, אתה רע מדי -רע מדי..."
הם אימצו את זה, אבל זה לא באמת מגיע מבפנים.
אתה מבין אותי?
איך אתה מסתדר עם אנשים מהקריביים?
אנשים מהקריביים? נהדר. הם כמו אנגלים מבחינתי.
למה לבנים קשוחים אף פעם לא תוקפים חבר'ה מהקריביים?
כי הם יחטפו מכות רצח.
ודבר נוסף, הם אוהבים את המוזיקה,
אבל רגאיי זאת מוזיקה ג'מייקנית טהורה.
"לאן אתה תברח?
הו, הו, הוי
אתה תברח לעבר סלע ההצלה ולא תמצא שם סלע..."
רבים מחבריי הלבנים היו גלוחי ראש.
מבחינתי, זאת הייתה הוכחה חותכת לכוחה של התרבות
לחבר בין אנשים.
מוזיקה יכולה לעשות את זה.
תסלחו לי. -כן?
אפשר לשאול כמה שאלות?
ודאי. כן, ודאי.
רגאיי זאת המוזיקה האהובה עליכם?
כמובן.
רגאיי. -כן, זאת המוזיקה האהובה עליך?
כן. -כן.
בהתחלה היו ה"מודים" וה"רוקרים",
ואז מעריצי "הטרוגס" ו"כנפי הרעם", ועכשיו יש גלוחי ראש ו"גריזרס".
אבל מבחינת תושבי העיר, יש להם רק שם אחד, עושי צרות.
אם התקשורת הייתה כותבת כותרות
כמו, "נערים שחורים ולבנים מתאחדים דרך מוזיקה ואופנה,"
זה לא היה מוכר עיתונים, מבין אותי?
הם תמיד מחפשים שטן עממי חדש,
אבל כל דור זקוק לזהות משלו,
משהו חדש ושונה דיו כדי לכבוש את לבך.
הכול נראה מלא סתירות,
סקס ומוות עם מוזיקת רוק.
מה הסיפור של זה?
אנחנו מה שאמריקה מייצגת עכשיו.
- קולו של אליס קופר -
החלקים שהם לא רוצים שתראו. אנחנו פשוט חושפים אותם
כי הם קיימים, ואנחנו נהנים לעשות את זה.
אנחנו לא מופיעים כלהקת רוק, אנחנו מופיעים כיצירת אמנות קינטית.
זה כמו לקחת את הסרט "תפוז מכני"
ולהעלות אותו על הבמה כמחזה.
דיוויד ראה את אליס ב"ריינבו" בלונדון.
אני חושב שמה שלכד את דמיונו של דיוויד
היה שאפשר לבצע מופע תיאטרלי על הבמה...
- קולו של טוני דה-פריז המנהל של דיוויד בואי, 1970-1975 -
ולנגן מוזיקה במקביל.
זה מה שאני רוצה להיות על הבמה.
אליס עולה על הבמה ורוצה להיות זה.
אז אני מאפשר לאליס לעשות מה שבא לו.
וזה מפחיד, ואנשים אוהבים לפחד.
הורים לא אוהבים לפחד, אבל צעירים מתים על זה.
- דיוויד בואי, "חיים על מאדים" מהאלבום "האנקי דורי" -
עדיין היה קשה מאוד לאנשים להבין
שאמן רוק יכול לעלות על במה
ולהיות אדם שונה בכל פעם שהוא עולה על במה.
אתה לא חייב להיות אותה אישיות.
ופשוט בטחתי בתפיסות שלי.
"האנקי דורי" יצא באותו זמן.
אבל דיוויד התחיל לעבוד על אלבום חדש.
הוא היה שאפתן מאוד, וכך גם טוני. הם רצו לשלוט בעולם.
- 14 בנובמבר 1971 -
- "מרינר 9" הופכת לחללית הראשונה שחגה סביב כוכב אחר -
מאז ראשית ההיסטוריה,
הייתה נקודת אור גדולה ואדומה בשמי הלילה.
התקרבתי יותר למה שרציתי לעשות.
- 17 בדצמבר 1971 האלבום "האנקי דורי" משוחרר -
"האנקי דורי" לקח אותך לעולם אחר.
- "מרינר 9" מצלמת הר געש בתוך סופת חול במאדים -
דברים השתנו לנגד עינינו על פני השטח של מאדים.
האלבום "האנקי דורי" שיקף את ההתלהבות החדשה שלי
מהיבשת החדשה הזאת שנפתחה בפניי.
נעבור לווסטמינסטר כדי לקבל את התוצאה.
יש לנו רוב של 112,
הרבה יותר ממה שאנשים ציפו לו.
- השוק האירופי המשותף -
לא רק קיבלנו משהו שנרוויח מאירופה...
- ג'פרי ריפון, חבר פרלמנט מנהל המו"מ מול אירופה -
אני חושב שיש לנו גם הרבה מה לתרום.
באופן אישי, באמת הרגשתי שעידן חדש התחיל.
באמת ציפיתם שישחררו אתכם?
- עורכי "אוז" משוחררים עם אזהרה -
אתה תמיד מקווה ומתפלל.
כולנו מאושרים מכך שאנחנו לא צריכים לחזור לכלא.
מרבים לדבר על כך שמשפט "אוז"
הסתיים בניצחון של הממסד על חירות הנעורים.
אתה רואה את זה כך? -כלל וכלל לא. אני...
אני חושב שהדבר הראשון שברצוני לומר הוא שהקרב רק מתחיל.
אם אכן יש חיים על מאדים,
תתרחש התרחבות נפלאה של פרספקטיבה...
- קרל סייגן, אסטרופיזיקאי -
מפני שכל האורגניזמים על כדה"א, למרות שהם נראים שונים,
הם בבסיסם זהים.
הכימיה שלהם זהה.
והם פשוט עטופים בסוגים שונים של עטיפות.
בשעה שהדפוס המוכר של חג המולד
וראש השנה חוזר על עצמו,
אנחנו עשויים לשכוח לפעמים עד כמה העולם סביבנו השתנה
עם כל הפלאים הטכנולוגיים של העידן הזה.
זה גורם לי לתהות אילו שינויים צפויים בעתיד.
אין לנו דרך לדעת.
- "קומפוסט", "בוואטה" הוקלט ב-1971 -
הצעירים האלה שלא אכפת להם מדבר,
מלבד לברך את השנה החדשה
שעשויה להביא תקווה חדשה לכולנו.
נותרו שניות בודדות עד שהכדור יגיע לתחתית.
וחמש, ארבע, שלוש, שתיים, אחת.
הנה זה!
שנת 1972. שנה טובה לכולכם.
- דיוויד בואי, "זיגי סטארדאסט" הוקלט בנובמבר 1971 -
- דיוויד בואי, "עלייתם ונפילתם של זיגי סטארדסט והעכבישים ממאדים"
"הו, כן
זיגי ניגן בגיטרה
ניגן היטב עם ווירד וגילי
והעכבישים ממאדים
הוא ניגן ביד שמאל
אבל הגיע רחוק מדי
הפך לאדם מיוחד ומאז היינו הלהקה של זיגי..."
הכתה בי ההבנה שמה שאני עושה, למעשה,
היה בעצם השלב הבא בהתפתחות.
"כמו חתול מיפן
הוא יכול היה ללקק אותם עם חיוך..."
אלוהים, מה עשינו?
לעזאזל איתי, כרגע הרגנו את שנות ה-60.
באמת הרגשתי ככה.
אנחנו העתיד.
"אז היכן היו העכבישים
בזמן שהזבוב ניסה לשבור לנו את הביצים
רק אור שלט של בירה שינחה אותנו
אז קיטרנו על מעריציו ושקלנו האם כדאי לשבור את ידיו?"
תרגום: גיא רקוביצקי