ЧАРЛСТОН
САЛЛІВАНС-АЙЛЕНД ПІВДЕННА КАРОЛІНА, США
Ми на узбережжі Салліванс-Айленду, просто на пляжі.
Це було перше місце висадки рабів,
що проходили порти Чарлстона.
Багато наших предків тут пройшли.
Від 40 до 60% всіх рабів африканців
пройшли порти Чарлстона.
Місцевий ландшафт схожий на їх рідну Західну Африку.
Це був наче жорстокий жарт.
Неначе їх привезли назад, звідки забрали.
Гадаю, коли наших предків сюди привезли,
вони думали, подорож скінчилася.
Ні, друже, це був лише початок.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
РИСОВЕ КОРОЛІВСТВО
Чарлстон, Південна Кароліна.
По-древньому прекрасне місце.
Міфічне чарівне морське узбережжя.
Родюча земля, що зветься Лоукантрі.
Та все ж я завжди відчував тут безсумнівну важкість.
Темряву під поверхнею.
Це була столиця работоргівлі.
Ми прибули сюди в кайданах, сотнями тисяч,
виставлені на рабовласницькі аукціони,
аби нас порозвозили півднем.
ПРОДАЖ РАБІВ НА АУКЦІОНІ
Ті ж, хто залишився в Південній Кароліні, потрапили на плантації,
які збагатили цю країну
не завдяки бавовні, а завдяки рису…
експорт якого в певний час досягав 45 мільйонів кілограмів на рік.
Чарлстон постав завдяки работоргівлі…
мав найбільше багатства на душу населення в Америці.
Історика кулінарії Майкла Твітті я знаю вже кілька років,
мене завжди дивувала його здатність прямо згадувати нашу історію,
просто обговорюючи їжу.
Африканці, яких сюди привезли, були набором людей,
які тисячі років вирощували рис,
а коли в рис почали інвестувати,
всі ці дерева й болота
довелося прибрати.
Ландшафт для рисових плантацій змінювали більше,
ніж при будівництві єгипетських пірамід.
Ого.
Шрам від цих плантацій видно з космосу.
І це чудово ілюструє ту купу роботи,
яка знадобилася на створення плантацій.
Попри те пекло, в якому ми жили, попри страждання
та те, що нас заганяли до смерті…
якимось чином в усьому цьому хаосі
ми створили власну кухню.
Тож коли ти їстимеш страви,
які я намагаюся зібрати з уламків нашої історії,
хочу, щоб ти розумів, що твої предки будуть з нами,
а наша робота — передати ці традиції далі,
щоб вони ніколи не зникли, як душа.
Тож приготуємо якусь одну страву.
-Маємо рис. -Це інгредієнт номер один.
А який другий необхідний компонент?
Окра.
Окри повно в Афро-атлантиці.
Окра всюди.
Квінтесенція Африки.
Трохи жиру.
Дві третини цибулі.
Дві третини.
Всі помідори.
Гаразд, всі помідори засипаю.
Так.
Ложку солі.
Гострий перець — найважливіший інгредієнт
Ми народ гострого перцю.
-Ми його привезли. -Точно.
-Петрушка. -Дрібку розмарину й добре.
Далі додаємо краба.
-То тепер краб? -Так, увесь.
Це типовий спосіб
приготування їжі для рабів?
В теплі пори року — так.
-Так. -Додамо бульйон.
Гаразд.
І, будь ласка, рис.
-Гаразд. -Ось так.
Вмієш правильно куштувати?
Як правильно куштувати?
Не з ложки, а як?
-Звідки знаєш? -Не знаю. А ти?
-Мама так навчила. -Так.
Бо коли я їздив до Західної Африки
Супер.
Вони так роблять.
Хіба не надзвичайно, що ми обоє це знаємо…
Ми це бачили.
Але хтось мусив проробляти цей рух з покоління в покоління,
щоб ми його знали.
Бо коли береш ложку до рота, дістаєш.
Так, ложку до рота не брати. Точно.
Правильно.
-Дуже дякую. -Гаразд.
Знову накриємо.
Гаразд.
Ось так.
Ідеально.
І нехай готується
Моя робота
вся про те, що готували та їли раби.
Гадаю, людям важливо усвідомити,
що матеріальний стан та харчування рабів
не мав стосунку до того, як їх називали,
як інші їх бачили.
Вони вважали, що гідні достойного харчування…
страви, яку готує жінка чоловікові, чоловік — жінці.
Батько — дітям, бабуся — онукам.
Вони вважали себе цілком людяними.
Брате Твітті, схоже, все майже готово?
Так, друже.
-Тож казанок… -Яким же вийде твій перший суп з окри.
-Ой-ой, ну й тиск. -Приготований на відкритому вогні.
Тиснеш на мене.
Ого, як кипить.
-Лише глянь. -Добре. Мені подобається.
Пахне надзвичайно.
-Гаразд, зараз я спробую… -Дуже вузько.
Дуже вузько. Новий метод.
Ого, смакота.
Що відчуваєш?
Переважно суміш помідорів та цибулі.
Там наче власна підливка.
У окри не різкий смак?
-Вона дає присмак. -Точно.
Дуже смачно.
Ого.
-Це такий… -Я ж казав.
Це духовний досвід.
Ми кличемо наші страви «душевною їжею».
Ми єдиний народ…
який назвав свою кухню на честь чогось невидимого,
але відчутного, як любов чи Бог.
Чогось зовсім трансцендентного.
Річ тут у зв'язку між нами та померлими родичами,
між нами та тими, хто ще не народився.
Я багато думаю про те, на скільки економічний стан півдня
завдячує обробленій чорними землі.
Цілими поколіннями наші майстри готували цей регіон під єдину культуру —
каролінський золотий рис.
Коли летиш до Чарлстона, бачиш самі лише рисові поля.
До каролінського золотого тут була купа рису,
але до появи африканців ніхто тут не вмів його вирощувати.
«АНСОН МІЛЛС» КОЛУМБІЯ, ПІВДЕННА КАРОЛІНА
Глен Робертс — хрещений батько у світі їжі,
а його компанія, «Ансон Міллс»,
повернула каролінський золотий рис на наші столи,
коли той майже зник.
То це відомий каролінський золотий рис.
Так.
Що треба про нього знати?
З цим рисом люди прокидалися, з ним же поверталися додому.
Є більше давніх рецептів
каролінського золотого з колоніальної ери,
ніж будь-якої іншої канонічної американської страви.
Перша довгозерниста культура Америки, яка зіграла роль у світовій торгівлі
і стала бажаним продуктом в Індонезії та Азії,
та навіть привідкрила ізоляцію Японії своєю славою.
Як цей рис зник?
Причин було купа, але все зводиться ось до чого:
зникла африканська майстерність.
Рабство скінчилося, нової бізнес-моделі не було,
все почало розвалюватися.
Приголомшливо те,
виробництво рису в Чарлстоні після Громадянської війни упало на 80%.
Як давно ти вирощуєш цей рис?
Двадцять один рік!
Я почав цю справу, щоб віддати шану своїй матері.
Їй не вистачало цього рису. Вона з ним виросла.
Вона толочила його вручну.
Коли вона помирала, я зрозумів,
що хочу повернути їй щось з дитинства.
Тому я цим і займаюся.
Важко бути білим в такому ремеслі?
Звісно.
Не хочеться бути білим привілейованим…
монетизувати щось чуже.
Я обрав так званий шлях репарацій,
тобто ми не монетизуємо зерно, а віддаємо його.
Всім, хто просить та має на нього право.
Ти здатен на це завдяки тому,
що ти продаєш свій продукт всюди.
-У всьому світі. -Всюди.
Доходи від цього
дозволяють тобі віддавати рис різним спільнотам.
Глен, гадаєш каролінський золотий рис —
це спадщина рабства?
Без рабства його б тут не було.
Про таке рідко говорять.
Але від цього не втекти.
В Чарлстоні рис з усіх боків.
І це зображення жахів рабства.
Чарлстон відомий своєю кулінарією.
Але я не міг не помітити,
що місто, яке досі має прибуток з доби рабства,
не має багатьох чорних власників ресторанів,
до того ж люди не поспішають визнавати,
звідки пішла «південна кухня».
Я як шеф помітив у своєму місті
брак представництва нашої культури.
Втім, наша культура всюди у меню чарлстонський ресторанів.
Всі люблять чарлстонську їжу, але звідки вона пішла?
Галла.
Через звичні для рабства процеси в Південній Кароліні
виник новий народ, відомий як Галла.
А шеф Біджей Денніс керує рухом
за визнання їх кулінарної майстерності.
Особистий кухар та кейтер, Біджей,
або, як я його кличу, Брат Біджей,
організовував обіди по всій країні,
що дозволило йому представляти кухню Галла на шпальтах.
І якщо я хочу дійти до суті кухні Галла,
мушу поїхати з Чарлстона на чарівні Морські острови.
МОРСЬКІ ОСТРОВИ
Хто ж такі народ Галла?
Це люди, які жили на Морських Островах Лоукантрі,
які були вільними чи рабами.
Наші предки змогли через ізоляцію
краще утримати своє африканство, свої африканські корені,
ніж будь-які інші афроамериканські народи в країні.
Чому народ Галла був ізольований?
Чесно кажучи, раніше на цих островах жити було не легко.
Була розповсюджена малярії.
Більшість європейців на літо йшли до гір
або на північ, щоб втекти від хвороби.
У нас був кращий імунітет до малярія, бо ми з Західної Африки.
Для нас ізоляція була корисною,
бо ми змогли зберегти свої корені й культуру.
Тоді ізоляція була корисною,
але зараз сім'ї вже не хочуть жити на островах.
Жити стало дорого.
Зараз тут всюди поля для гольфа й курорти.
Але як нам зберегтися?
Як на мене, треба не забувати.
Наша культура не вимре й не зникне.
Ми ще тут, досі процвітаємо, досі тримаємося.
Біджей відвіз мене на острів Святої Єлени,
до своїх наставників: Біла та Сари Грін,
власників «Галла Грабу».
Містер Біл грін, його дружина Сара.
На них я рівнявся.
Містера Гріна бачив по телевізору.
Він був невиправним Галлою.
Зараз ми посмажимо курку.
Посмажимо курку по-старому.
Так, як смажила ще моя бабуся.
Таки ми будемо смажити.
Він був одним з кухарів, які готували знайому мені їжу,
бо вона є нашою спадщиною.
Додаємо креветок.
Як покажу вам, як готують Галла.
Люди роблять різні заправки для соусів.
А я покажу як зробити так, щоб смак лишався в підливці.
Галла готують в першу чергу з любов'ю.
Та під пору року.
Все, що ми їмо, їмо відповідно до пори року.
Що ми їстимемо сьогодні?
Трохи червоного рису,
кефаль,
кукурудзяний хліб та стручкову квасолю.
Розкажу історію про це все,
бо так я завоював серце дружини.
-Гаразд. -Завдяки кефалі.
Справді? В чому таємниця? Розкажіть.
Таємниця в приправах до риби, готуванні з любов'ю та добротою,
вона відкусила й сказала:
«Я такої риби давно не їла».
Міс Саро, це правда?
Правда.
Він виграв моє серце за два обіди.
Два про всяк випадок.
Я сказала: «Дідько, а він вміє готувати!»
Гаразд, джентльмени.
Кефаль!
Гаразд.
Кефаль та рис!
Смакота.
Дуже смачно.
Кефаль…
Один старий джентльмен
приїжджав з запряженим мулом
та купою кефалі ззаду.
Він ходив між дворів та наспівував:
Кефаль у чоловіка з кефаллю,
По п'ять центів за пів кілограма, На сковорідку
Чоловік з кефаллю
А наступної миті ти сидиш на ґанку
і запах кефалі чути за кілометр.
Усі її по-різному готують.
Я все про кефаль торочу.
Треба вже поїсти,
бо смак у неї чудовий.
Що в нас тут?
Бульйон з окри.
Народ Галла їсть його увесь тиждень.
На кожні два три будинки буде такий,
де їдять бульйон або суп з окри.
Окра дуже смачна.
В такій їжі відчуваються Галла.
Це хороший аспект кухні Галла.
Ти відчуваєш їжу всередині.
На одній тарілці можна довго працювати.
В цій культурі, навіть якщо ти не любиш окру,
треба вміти її готувати.
Це один з наших основних продуктів.
Головний овоч у нашому раціоні.
Хто вчив тебе готувати бульйон?
Чуваче, я ж виріс…
Мі дідусь багато всього саджав, але переважно окру.
Бабуся робила відпадний суп з окри,
а я виріс дивлячись за тим, як його готує мама.
Ви пишаєтеся Братом Біджеєм?
Так. Те, як він намагається зберегти культуру — це благословення.
Найкраще те, що я мав на кого рівнятися в дитинстві,
хто казав би, що я на правильному шляху.
Це справді мотивує робити свою роботу й надалі.
ДІМ МОЛИТВИ
Галла здійснили стрибок.
Ми з'явилися тут, коли нас привезли.
Ось і все.
Тепер є фестивалі культури Галла і всі хочуть про неї знати.
І у вас це було весь час, ви про це просто не знали,
бо вас змушували почуватися нижчими.
Але це найкраще, що з вами було.
Ви ближчі до своєї культури за інших.
-Точно. -Я дякую за це Богу.
Дякую Богу за дім молитви.
За наших вчителів,
я пишаюся тим, звідки пішов.
Прийди, Святий Духу, з силою небесною.
Засвіти любов'ю святою наші холодні серця.
Глянь, як ми несемо свій тягар!
З цієї землі наші душі не полетять, не знайдуть вічної благодаті.
Ми молимося, Царю Небесний, за цю плантацію.
Не наші ці ліжка. Просимо в ім'я всіх святих. Усі…
Амінь.
Продовжуючи занурення в культуру Галла,
я опинився на найвіддаленішому з Морських Островів.
До острова Дауфускі можна дістатися лиш човном,
я долучився до Брата Біджея в приготуванні традиційного обіду
вдома у міс Саллі Енн Робінсон.
Міс Саллі, ви… Ми зробимо.
Гаразд, я лише вам…
Міс Саллі Енн шеф-кухар та автор кулінарних книг,
вона також відома як Діва народу Галла.
Ось так.
Я місцева в шостому поколінні.
Ми увесь час жили з того, що давала земля.
Садівництвом займалися…
А ще ходили до океану й ловили креветок, рибу, крабів.
Ого.
СІЛЬ З АФРИКИ
Ходили до лісу, полювали.
Життя було чудове.
Свинячі ноги сюди.
-Чудово. -Помию їх.
І будуть готові до готування.
Щойно м'ясо закипить, додамо гороху.
Буде горох і свинячі ноги.
Вам відома фраза «жити на широку ногу»?
О так.
Раніше, коли ще було рабство,
велику роль відігравали свині.
Раби на плантаціях вбивали їх для хазяїв,
а самі отримували такі частини,
як ноги, хвости та внутрішні органи,
а потім перетворювали непотрібні хазяїнові частини
на чудові страви для родини.
А зараз вони повертаються у моду, стаючи делікатесами.
Люди казали: «Викинь, ми це викидаємо».
Ви викинете,
а я зроблю щось таке, чого вони самі захочуть.
То що далі?
Готуємо 30-40 хвилин,
а потім я помию горох і додамо його.
Прямо туди.
Сьогодні в нас посівний горох.
Спеції ще додаватимете?
Ні. Зараз ні. Почекаю на горох,
а тоді додамо трохи цибулі.
-І діло піде. -І діло піде. Так.
Гаразд.
Ну й аромат.
Готові?
Виймаємо і йдемо на мене.
Раз, два, три.
Гаразд.
Піднімай.
Догори.
Що у вас там?
Червоний перець, сушений імбир, часник.
Чим така особлива ця традиція?
Чесно кажучи, це робилося лише раз на рік,
зазвичай взимку і на всю спільноту.
Були всі родини. Та й напевно кількох свиней
розбирали.
Щось засолювали на шинку,
щось коптили, з чогось робили б сосиски.
Всі були разом.
Таку тварину щодня не їли, як зараз.
-Так. -Так годували усіх.
Зазвичай взимку, щоб її пережити.
Робилося раз на рік.
Хто тебе цьому навчив?
Чи ти сам?
-Дивився на старших. -Так?
-Міс Саллі Енн бачиш? -Так.
Говорив зі старшими,
а старші такі… Міс Саллі не стара, ні.
-Ні. -Я б її так не нарік.
Дітей треба долучати, щоб коли виростуть,
знали, що робити, як прогодувати родину.
Тварина дає нам життя.
Треба виказати повагу, коли вбиваєш тварину.
-Точно. -Тобто не облажатися.
То ви всю ніч слідкуватимете?
-О так. -Жодного сну, друже.
Взагалі?
Ми сьогодні не спимо.
П'ємо пиво чи каву?
Нині не спекотно, пиво не зневоднить.
-Гаразд. -Коли спекотно, то вода.
-Так. -Так.
Я ж не хочу, щоб ти втратив свідомість.
Чекаємо, доки вугілля охолоне, бо надто гаряче не треба.
Так.
-Ось сюди. -Так, сер.
Так.
Чекаємо на повернення.
-Повернення? -Ми до вогнища.
Можеш повернутися в другій чи третій.
Приходь завтра. Ми будемо тут.
Я підсуну вугілля.
Гадаю, все. Лишилося чекати.
Важко не відчути самовідданості Біджея,
а його вплив поширився далеко за межі спільноти Галла.
АПЕКС
В Апексі, Північна Кароліна,
я зустрів його подругу Гебріел Ейтенн,
яка досліджує власне коріння через їжу.
АПЕКС ПІВНІЧНА КАРОЛІНА
Я почала цікавитися Морськими островами
і дізнаватися про роботу Біджея в Південній Кароліні.
Якось я прийшла додому
і мій дідусь вивішав капусту в сараї,
і спитала: «Що це, діду?»
А він каже: «Так отримують зерна капусти. Їх висушують».
«Можна ще раз, сер. Як ти казав?»
Тож усі мої дослідження
збігалися з тим, що я дізнавалася від діда.
То ти переїхала з Нью-Йорка додому?
Так, згодом.
Зібрала речі в мінівен
і поїхала.
Я відчувала, що мушу.
Що сказав дідусь, коли ти повернулася?
Сказав: «Не думав, що повернешся,
доки не почнеш ходити з тростиною».
А це трохи
смішно.
Частково я ділюся знаннями, що отримала від старших,
влаштовуючи спільні обіди.
Вони зосередженні на культивуванні та збереженні
чорних кулінарних традицій.
Цю їжу їсть наша спільнота.
Магазини в нас є,
але це не те ж саме, що зірвати лист салату з грядки
чи брати зелень у знайомого.
Я змогла переосмислити, як зберегти доступ до свіжих продуктів.
Я лише почала розігріватися
з можливостями цього простору…
і його значення для нашого чорного суспільства.
Відданість Гебріел землі,
на якій її родина жила поколіннями, заслуговує поваги,
але, як виявилося, це все було під загрозою.
То що з цією землею?
Міністерство Транспорту будує тут автомагістраль,
з двох смуг тут зроблять сім.
Вона проходитиме через город
он там.
З іншого боку, мої дядьки Ендрю та Лін залишаться без житла.
Всі мої родичі з того боку
і трохи далі з нашого боку муситимуть виїхати.
Вибору в нас немає. Ми не можемо залишитися.
Тобто мова про примусове відчуження землі.
Так. Точно.
Що твоя родина відчуває через це?
Важко про це говорити,
бо люди у віці 70-и, 80-и років не хочуть їхати
з осель, в яких вони жили дуже довго.
Дядько Ендрю разом зі мною висаджував цей садок.
Тому кудись його переселити —
це стільки переміщень та стільки змін.
Божевільно те, що дядько каже,
що колись тут навіть трава не росла.
Місце було нікому не потрібне.
Так чорні його й отримали.
Його продавали лише чорним.
А тепер, коли ми щось виростили, виплекали землю,
віддали їй себе,
тепер, розумієш…
-Треба йти. -Тепер треба йти.
Змінивши ставлення до цієї землі, цього простору, його значення для нас,
ми також продовжуємо вирощувати їжу,
плекати най ній радість, сміх та креативність.
Бо робити так і надалі, навіть в таких обставинах,
це для мене неначе опір.
Царю Небесний, ми вдячні тобі за Гебріел
та те, що вона робить,
щоб об'єднати цю спільноту за їжею, за столом,
бо за столом творяться історії
та витворюється спадщина.
Ми вдячні за те, що дав нам цей дім,
цю ферму, з її багатою історією та спадком,
просимо Тебе, благослови цю їжу, що живить наші тіла. Амінь.
Асе.
Чудово! Дякую!
Дякую.
Так добре бути серед всієї цієї любові.
-У нас тут курка. -Супер.
Я готувала її на вугіллі та два дні маринувала
з любов'ю, корицею, кмином та паприкою,
а потім полила полуничним вином.
Ще тут сушений горошок, білі боби,
салат з ріпи, червона цибуля і гриби шіїтаке,
а ще кукурудзяний хліб з буряком.
Капуста чудова, її приправили
приправою з консервованої груші,
червоного винного оцту, білого перцю та зерен кунжуту.
Наче все,
смачного, налітайте.
Тут стільки всього…
Га?
Не знаю.
-Дуже смачно. -Ой, не перебільшуйте.
Ні.
Ні, це ми ще стримуємося.
Твоя страва з ріпи перенесла мене в минуле.
Це найближче, в плані смаку, до таких,
що я їв у дитинстві,
овочевих страв.
Тут таке багатство смаку,
до сьогодні я не розумів, як за цим сумував.
Дуже цікавим мені здається те, що ти
неначе страж цієї спадщини та практики
збирання людей у цьому будинку.
-Я про те, що ми робимо зараз. -Привіт. Це банді.
-Боже мій! -Привіт.
Ти прийшов!
Ого.
-Гаразд. Бувайте. -Це й все?
І це все? Ти не побалакаєш з нами?
Бувайте.
Ні.
Не хочеш курочки?
Вам і без мене добре.
Дякую, дядьку Ендрю.
-Це стільки значить. -Так.
Дякую, дядьку Ендрю.
-Ось і я про це. -Я теж так кажу.
-То кажи до кінця. -Гаразд.
Просто відчуття такі, ніби…
Він приніс вино, яке ми разом зробили, це так…
Вибачте.
Ні, все добре.
Причина, чому…
важливо збиратися ось так…
це саме для цього.
Мій…
Мій дядько щойно це приніс, багато вас вже знають…
що його силоміць виселяють з дому.
Примусове відчуження.
Звучить так по-високому.
-Так? -Але все навпаки.
Так.
Ми збирали його речі
десь останній місяць.
Це останній тиждень, коли він буде вдома.
Він цього не скаже,
але йому важко на душі,
його дуже вразило це все, бо це стільки для нього значить.
Тож те, що він прийшов і приніс мені ось це, це дуже…
я не можу…
Він разом з моїм дідусем надихнув мене на цю роботу.
Вони мене стільки навчили про наші кулінарні традиції.
Люблю думати, що я активна громадянка,
знаю, що у чорних свої потреби, що я знаю нашу історію.
Приходячи додому, проводячи з ними час, я стільки дізналася про нашу історію,
про їжу, яку ми вирощуємо та їмо,
це також завдяки таким обідам.
Ось, чому це важливо.
Вони ніколи не відберуть того, чого ти навчилася під цими соснами.
Цього в тебе не відняти
і ти мусиш за це триматися…
За ці знання, за ці відчуття, за енергію.
Тепер це твоє.
Що ми готуємо? Що це?
Сьогодні у нас класичне барбекю Південної Кароліни —
каша з голови.
Все, що може бути в голові, я порубав.
-Гаразд. -Сюди.
Ще трохи лишилося.
Зроби послугу, подай соус барбекю.
Так. Зараз.
Виварюємо голову в бульйоні.
Тож…
Зазвичай там навпіл бульйон та соус.
Гаразд.
Дамо охолонути, наче юшці.
Так.
Подається з рисом.
Де взялася ця страва?
Теорія така: рабам завжди давали гірші частини,
тож вони зробили з них, що могли,
бо ми ж з Західної Африки,
ми полювали на тварин та використовували всі частини,
тож необхідні знання у нас вже були.
А що за соус барбекю?
Соус на гірчиці з томатною основою.
-Гаразд. -Виливаємо сюди.
Гаразд. В Північній Кароліні, ми любимо оцет,
-але я не критикую. -Критикуватимеш?
-Намагаюся стримуватися. -Не сьогодні.
Це знову треба готувати?
Так, знову на вогонь.
Гаразд.
Добре.
То тут все, що було в голові?
-Все. -Язик. Очі? Все.
-Що завгодно. -Знатиму.
Бачиш?
-Все, що не там, воно тут. -Так, все там.
Додаємо соус барбекю.
О так.
-Візьму. Ложку. Це тобі треба? -Ні, можеш забрати.
-Гаразд. -А ти ходи сюди,
поставимо на вогонь.
Скільки його готувати?
-Десь 30 хвилин. -Так.
Хай кипить.
Хай закипить.
Соус смачно пахне.
То ось де вечірка?
-Запросимо всіх сусідів. -Кличемо людей.
Долучитися.
Привіт, ти як?
Привіт.
Привіт. Як ви всі?
Так.
Гаразд. Супер.
Це буде… Так, туди.
-Витягуй. -Витягуй повністю.
Гаразд, добре.
-Вона хоче піти й… -Вона вже готова.
Пригощуся хрустким.
-Гаразд. -Так.
-Чуєте через увесь стіл? -Так!
Я точно почула!
-Цукерочка. -Ось і взнали.
-Так, точно. -Мені теж дай.
-Мій дядько Ендрю зробив це вино. -Гаразд.
Воно сливове.
Піднімемо келихи за предків, старших…
Предків, так.
…минуле, теперішнє, майбутнє.
-Це точно. -Ура!
-Будьмо. -Будьмо.
-Смачно. -Дуже.
-Так. -Смачно.
-Збалансований смак. -Саме до свинини.
Історії наших предків не просто починаються чи закінчуються на півдні.
Рабство процвітало й на півночі.
Нью-Йорк був опорою нової нації…
і доки наші батьки-засновники складали Конституцію в Філадельфії,
їх раби-кухарі готували смак нової демократії.
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський