Vi är vid Sullivan's Islands strandkant.
Det var den första anhalten för slavarna
när de närmade sig hamnen i Charleston.
Det var inkörsporten för många av våra förfäder.
Mellan 40 och 60 procent av alla förslavade afrikaner
fördes till hamnen i Charleston.
Det här påminner om landskapet av Västafrika, där de kom ifrån.
Det kunde ha varit ett grymt skämt,
att de fördes tillbaka dit de togs ifrån.
Jag antar att när våra förfäder kom hit,
trodde de att resan var över.
Nej, det var bara början.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
RISRIKET
Charleston i South Carolina.
Här finns en uråldrig skönhet.
En mytisk havskustcharm.
Det bördiga land de kallar Lowcountry.
Och ändå har jag alltid känt en ofrånkomlig tyngd här.
Ett mörker precis under ytan.
Det här var centrum för landets slavhandel.
Hundratusentals av oss anlände i bojor,
stod på auktionspodierna i stadens gamla slavmarknad
och spreds runt Södern.
SLAVAR TILL SALU
De som blev kvar i South Carolina förslavades på plantager
som gav landet dess första förmögenhet.
Inte i bomull, utan ris.
Vid en tidpunkt exporterades över 100 miljoner skålpund ris om året.
På grund av slavhandeln blev Charleston
den rikaste staden per capita, i det tidiga Amerika.
Jag har känt mathistorikern Michael Twitty i några år
och jag imponeras alltid av hur han hittar historiens kärna,
bara genom att tala om mat.
Afrikanerna som var här
hade varit risodlare i tusentals år.
Och när man satsade på risodling
fanns ju en massa träd och träsk
som de måste röja.
De bröt mer mark för att skapa risplanteringarna
än för pyramiderna i Egypten.
Ärren från planteringarna kan ses från rymden.
Och det avslöjar vilket enormt arbete som krävdes
för att möjliggöra risodlingarna.
Trots att vi led helvetets alla kval,
och att de jobbade ihjäl oss…
Mitt uppe i allt det tramset,
skapade vi ett kök.
Så när du äter maten
som jag återskapar från fragment av vår historia,
så vill jag att du förstår att du är i dina förfäders närvaro,
och att vårt jobb är att föra traditionerna vidare
så att själarna lever vidare.
Vi ska laga en av många one pot-rätter.
-Jag har lite ris. -Huvudingrediensen.
Och nästa viktiga komponent?
Okra. Den fanns med överallt.
Alla hade okra.
-Typiskt afrikanskt. -Absolut.
Jag har ister.
Två tredjedelar av löken.
Två tredjedelar.
All tomat.
-Okej, i med alla tomaterna. -Ja.
En sked salt.
Chilipeppar, viktigast av allt.
Vi var chiliätare.
-Vi tog med oss det hit. -Ja.
-Persilja. -Och så en nypa rosmarin.
Sen är det dags för krabban.
-Okej, i med krabban? -Ja, alltihop.
Är det här typiskt för hur slavarna lagade mat?
Under varma årstider, ja.
Dags för buljong!
Bra.
Och riset, tack.
-Bra -Sådärja.
Vet du hur du smakar av?
Hur gör man?
Inte från sleven, så hur?
-Ja! Hur visste du det? -Vet inte. Och du?
Mamma lärde mig det och när jag åkte till Västafrika…
Smaka.
Det är så de gör det.
Fascinerande att vi båda lärde oss det.
Vi såg det.
Men nån gjorde rörelsen från generation till generation
för att vi skulle veta hur man gör.
-Man fick en dask på handen… -Om man stoppade skeden i munnen.
-Precis. -Tack.
-Vi lägger på locket igen. -Okej.
Sådärja.
Perfekt.
Sen får det puttra.
Mitt jobb handlar om vad slavarna lagade och åt.
Det är viktigt för folk att inse att deras materiella liv och matliv
inte hade nåt att göra med vad folk kallade dem eller tyckte om dem.
De tyckte att de var värda en anständig måltid.
En måltid lagad av och till äkta makar.
Av en far till sina barn, farmor till barnbarn.
De såg sin egen mänsklighet.
-Det verkar snart klart, eller hur? -Jajamän.
-Få se hur din första okrasoppa blir… -Pressen är på.
…över öppen eld, kompis.
Det är mycket press.
Den kokar rejält!
-Titta, bara. -Det ser lovande ut.
Det doftar fantastiskt.
-Jag ska testa den nya… -Knip hårt.
Okej. Den nya metoden.
Det smakar läckert!
Vad smakar det av?
Mest känner jag blandningen av tomaterna och löken.
Det är såsen.
-Och okran väl inte för överväldigande? -Den är i bakgrunden.
Det är jättegott.
-Det är… -Jag sa ju det.
…en andlig upplevelse.
Vi kallar vår mat soul food.
Vi är de enda människorna…
…som har uppkallat vår mat efter nåt som är osynligt,
men som man kan känna, som kärlek och Gud.
Nåt som överstiger jordelivet.
Det handlar om en koppling mellan oss och våra döda,
mellan oss och de som inte är födda än.
Jag tänker mycket på hur Söderns ekonomiska arv
är bundet till marken som svarta människor odlade.
I flera generationer definierade vår expertis regionens gröda:
Carolina Gold.
När man flyger in till Charleston är allt man ser risfält.
Det fanns många sorters ris här innan Carolina Gold dök upp,
men ingen var bra på att odla ris förrän afrikanerna kom hit.
Glenn Roberts är som en gudfader i matvärlden,
och hans företag, Anson Mills,
är ansvarig för att ha återinfört Carolina Gold till våra bord
när det var nästan helt försvunnet.
Så det här är det berömda Carolina Gold.
Ja, det är det!
Vad är viktigt för oss att veta om riset?
Det var riset folk vaknade till, och riset de åkte hem till.
Det finns fler recept från tiden före inbördeskriget för Carolina Gold
än för nån annan basföda i amerikansk historia.
Det är det första långkorniga riset i Amerika som blev en global vara,
och det blev eftertraktat i Indonesien och Asien,
och nådde till och med Japan, så känt var det.
Så vart tog riset vägen?
Det var en kombination av många olika saker,
men i korthet försvann den afrikanska expertisen.
Slaveriet var förbi, de hade ingen affärsmodell
och allt gick upp i rök.
Det är häpnadsväckande att inse
att Charleston hade en minskning på 80 % av risproduktionen efter inbördeskriget.
Hur länge har du odlat det här riset?
I 21 år!
Jag började i branschen för att hylla min mor.
Hon hade vuxit upp med riset.
Hon slog riset själv.
Jag insåg när mamma var döende
att jag ville ge henne tillbaka det.
Det är därför jag gör det här.
Känns det komplicerat att vara vit i den här branschen?
Absolut.
Man vill inte vara den vita, privilegierade personen…
…som tjänar pengar på andras möda.
Jag valde nåt som jag ser som en gottgörelseväg för företaget,
det vill säga att vi inte tar betalt utan ger bort riset
till alla som har rätt att få det.
Och det som låter er göra det
är att ni säljer till en massa kunder…
-…över hela världen. -Ja.
Och intäkterna som kommer från det
låter er ge bort riset till olika delar av befolkningen.
Så, Glenn, anser du att Carolina Gold
är ett arv från slavhandeln?
Det hade inte funnits utan slaveriet.
Det är nåt vi ofta slätar över.
Det är ofrånkomligt.
I Charleston kommer allt från riset.
Och det representerar slaveriets fasor.
Charleston har ett rykte om kulinarisk storhet.
Men jag lade märke till
att i en stad som fortfarande tjänar på slaveriet,
ägs få restauranger av afroamerikaner,
och historien har varit långsam med att erkänna
var Söderns mat faktiskt kom ifrån.
Som kock såg jag att vår kultur inte fick nåt erkännande.
Men jag såg den i menyer och restauranger i Charleston.
Alla älskar maten från Charleston. Var har den sina rötter?
Hos gullah-folket.
Ur den gemensamma erfarenheten av slaveriet i South Carolina
uppstod ett nytt folk som kallas gullah.
Och kocken BJ Dennis leder en rörelse
som ska se till att deras kulinariska bidrag erkänns.
Han jobbar som privatkock, och BJ,
eller som jag kallar honom, bror BJ,
har gett pop-upmiddagar över hela landet
som har gjort honom till gullah-matens omslagskille.
Och om jag ville nå kärnan i en diskussion om gullah-köket
måste jag resa från Charleston till de magiska Sea Islands.
När vi pratar om gullah, vilka pratar vi om?
Vi pratar om människor som bodde på Sea Islands,
som var både fria och förslavade.
På grund av isoleringen kunde våra förfäder
hålla fast vid fler av sina afrikanska rötter,
än nån annan afroamerikansk kultur.
Vad var orsaken till deras isolering?
Sanningen att säga var öarna inte lätta att bo på förr i tiden.
Malarian frodades.
Många européer tog sig upp i bergen på somrarna,
eller längre norrut, för att slippa sjukdomarna.
Vi var mer immuna mot malaria, eftersom vi kom från Västafrika.
För oss var isoleringen bra.
Vi kunde hålla fast vid våra rötter och vår kultur.
Isoleringen var bra då, men nu vill inte familjerna bo kvar.
Det har blivit dyrt.
Vi omringas av golfbanor och semesterorter.
Men hur bevarar vi kulturen?
För mig handlar det om att minnas.
Det här är ingen döende, försvinnande kultur.
Vi finns kvar, vi frodas och vi går framåt.
BJ tog mig till ön Saint Helena,
där jag träffade hans mentorer, Bill och Sara Green,, som har Gullah Grub.
Mr Bill Green och hans fru Sara.
Jag såg upp till dem. Jag såg mr Green på tv.
Han var gullah och stolt.
Nu till den friterade kycklingen.
Vi ska fritera kyckling på det gamla goda sättet.
Så som min farmor gjorde.
Det ska vi göra idag.
Han var en av de första som lagade mat som jag tände på
för det var vårt arv.
Sen tillsätter du räkorna.
Jag ska hur man gör på gullah-vis.
De flesta gör alla möjliga redningar.
Jag ska visa hur du får smak på såsen!
Jag skulle säga att gullah-mat är matlagning med kärlek,
och matlagning i säsong.
Allt det du äter är efter säsong.
Vad ska vi äta idag?
Ja, vi ska få lite rödris,
multefisk, majsbröd och brytbönor.
Jag ska berätta en sak, det var så jag fick min fru på kroken. Med multen.
Jaså? Vad var hemligheten? Berätta.
Hemligheten var kryddorna och att jag lagade den med kärlek och vänskap.
När hon tog ett bett sa hon: "Jag har inte ätit sån fisk på länge."
-Är det en sann historia? -Det är den.
Jag ville ha två portioner innan han fick mitt hjärta.
Du ville vara säker.
"Jäklar!" sa jag. "Karln kan laga mat."
Okej, mina herrar.
Multefisk!
Härligt.
Multefisk med ris!
Läckert.
Urgott.
Multefisk…
Det fanns en gammal man som kom med mulåsna och vagn,
med ett stort kar med multe där bak.
Han färdades genom trakten och sjöng "Multefisksången".
Multefisk, fem cent skålpundet Ta med en kastrull
Multefisk till salu
Sen satt man på verandan och hela nejden doftade fisk.
Alla lagade multe.
Jag kan inte sluta prata om multe.
Jag borde äta lite av fisken för den smakar så gott.
Vad har vi här?
Vi har gumbo på okra.
Det är vad folk äter till vardags.
Det finns alltid ett par hushåll som äter gumbo på okra.
Okran är så god.
Gullah-mat är en sorts mat som känns inuti när man äter.
Det är det fina med gullah-köket.
Man känner hur maten gör gott i kroppen.
En skål räcker långa vägar.
Även om man inte gillar okra måste man kunna tillaga det.
För det är en basmat för oss.
En av de viktigaste grönsakerna i vår diet.
Vem lärde dig att laga gumbo?
Du vet att jag växte upp…
Min morfar planterade lite allt möjligt, men mest okra.
Mormor gjorde en jättegod soppa.
Jag har växt upp med det. Mamma lagar okra.
Är ni stolta över bror BJ?
Ja, att se honom hålla kulturen vid liv är en välsignelse.
Det ger mig stor tillfredsställelse att de jag såg upp till som tonåring
säger att jag är på rätt spår.
Det motiverar mig verkligen att fortsätta göra det jag måste.
BÖNEHUS
Gullah-folket dök inte bara upp.
Vi fördes hit.
Så var det.
Nu finns gullah-festivaler och alla försöker lära sig om det.
Men ni visste inte vad ni hade.
Det fick er att känna er mindervärdiga.
Men det är det bästa som hänt er.
-Ni är närmare er kultur än nån annan. -Ja.
Jag tackar Gud för det, för bönehuset.
Jag tackar Gud för lärarna vi hade
och jag är stolt över min härkomst.
Kom, helige Ande, med all din kraft.
Tänd den heliga kärlekens flamma i våra kalla hjärtan.
Se hur vi bär vår tunga last!
I jordelivet flyger inte våra själar eller når evig lycka.
Vi ber, himmelske fader, för den här plantagen.
Vi får ingen vila men vi ber i ditt heliga namn:
Amen.
Jag fördjupade mig i gullah-kulturen,
och steg i land på en av de mest avlägsna öarna.
Daufuskie går bara att nå med båt
och jag följde med bror BJ som skulle laga helstekt gris
hemma hos miss Sallie Ann Robinson.
Vi fixar det här, miss Sallie.
Okej, jag har gjort en början.
Miss Sallie Ann är kock och författare
och är bättre känd som gullah-divan.
Såja.
Jag är sjätte generationen. Jag föddes här.
Vi levde jämt på det landet gav.
Vi hade en trädgård.
Vi åkte till sjöss och fick mängder av räkor, fisk och krabba.
SALT FRÅN AFRIKA
Vi gick till skogs och jagade vilt.
Det var ett bra liv.
Nu ska jag lägga i grisfötterna.
-Härligt. -Jag har tvättat dem.
Nu är de redo för grytan.
Och jag ska lägga i bönor när köttet kokar.
Vi ska få bönor och grisfötter.
Har du hört "high on the hog"?
Javisst.
Under slaveriet var grisen viktig.
Slavarna dödade grisen åt herrn men allt de fick var det som blev över.
Fötterna, svansen och inälvorna.
De förvandlade det som herrskapet inte ville ha,
till goda rätter åt sina familjer.
Och nu är det tillbaka på modet som en delikatess.
Folk sa: "Släng bort det där."
Kasta det åt mitt håll så lagar jag nåt som de vill äta.
Vad händer härnäst?
Vi låter det koka i 30-40 minuter,
sen sköljer jag bönorna och håvar i dem.
Idag blir det black eye-bönor
Tillsätter du kryddor nu?
Nej, inte än. Bönorna först och sen hackar jag i lök.
-Sen är vi igång. -Ja.
Vilken doft.
Är ni redo?
Vi lyfter ut den, sen bär vi åt mitt håll.
Ett, två, tre.
Lyft upp.
Vad kryddar du med?
Det är bara lite paprika, torkad ingefära och vitlök.
Så vad gör traditionen så speciell?
Det här gjordes bara en gång om året.
Oftast på vintern och för hela befolkningen.
Alla var med, de hade nog fler grisar.
De styckades.
En del rimmades till skinka.
De rökte en del, gjorde korv.
Det var till alla.
Gris var inte nåt man åt varje dag, som nu.
Det var nåt de gjorde på vintern så de klarade sig genom årstiden.
Det var årlig händelse.
Vem lärde dig hur man gör?
Är du självlärd?
Jag såg på den äldre generationen. Ser du miss Sallie Ann?
Om man pratar med dem… fast miss Sallie är ju inte gammal.
-Nej. -Det ska jag inte påstå.
Barn måste vara en del av processen, så när de blir äldre
vet de hur man gör för att livnära familjen.
Det här djuret ger oss liv.
Man visar respekt för djuret genom att göra rätt för sig.
Vakar du hela natten?
-Jadå. -Vi ska inte sova.
Inte?
-Vi sover inte. -Dricker vi öl eller kaffe?
Det är inte så varmt att öl torkar ut oss. Annars skulle det bli vatten.
Jaha.
Du får inte tuppa av.
Glöden ska svalna lite, det får inte vara för hett.
Bra.
Såja.
Jadå.
Kom tillbaka sen så får du leka med elden.
Kom vid tre eller fyra.
Vid gryningen, så väntar vi här.
Jag skjuter in träkol.
Bra. Nu är det bara att vänta.
Det är svårt att inte påverkas av BJs engagemang.
Hans inflytande har spritt sig utanför gullah-samhället.
I Apex i North Carolina, träffade jag hans vän Gabrielle Eitienne
som har forskat i sina rötter genom mat.
Jag började forska i Sea Islands,
sen lärde jag mig om arbetet som BJ gör i South Carolina.
Jag minns att jag kom hem och farfar hade kålfrön upphängda.
Jag frågade: "Vad är det?"
Han sa: "Det är så man får kålfrön."
"Vad sa du, sir? Säg om det."
All min forskning stämde in med vad jag lärde mig av farfar.
Så du lämnade New York och kom hem?
Ja.
Jag packade mina saker i en minibuss och körde hit.
Det kändes förutbestämt.
Vad sa din farfar när du kom hem?
Han sa: "Jag trodde inte du skulle komma hem förrän du gick med käpp."
Vilket var… hysteriskt.
Ett sätt som jag ger vidare vad de äldre har lärt mig,
är genom att ge middagar.
Middagarna har fokus på odlingen och bevarandet av svart matkultur.
Det är mat som folk i trakten lever på.
Vi har mataffärer,
men det är inte samma sak som att plocka i sallatslandet
eller få kål från nån du känner.
Jag har lärt mig att tänka om hur vi får tillgång till färsk mat.
Jag har precis börjat inse vilka möjligheter som finns här.
Och vad det innebär för folk i det här historiskt svarta samhället.
Gabrielles engagemang
i miljön där hennes familj bott i generationer var beundransvärd.
Men jag fick veta att allting var i fara.
Vad ska hända med marken?
Transportministeriet ska bygga en motorväg,
så vägen som har två körfält ska bli en sjufilig motorväg.
Den ska gå tvärs genom trädgården
precis där borta.
På andra sidan tvångsförflyttas mina farbröder Andrew och Lynn.
Hela min släkt på den sidan
och längre bort på vår sida måste också flytta.
Och vi har inget val. Det går inte att stanna.
Så de exproprierar marken.
Ja, precis.
Och hur är det för din familj?
Många av samtalen är svåra,
för folk i 70- och 80-årsåldern vill inte flytta
från hemmen de haft under en lång tid.
Farbror Andrew sköter den här trädgården med mig.
Att flytta på honom förändrar så mycket.
Det sjuka är att min farbror säger att inte ens gräs växte här en gång.
Det var ingen plats man ville bo på och det var så svarta människor fick den.
Den såldes bara till afroamerikaner.
Och nu, när vi har odlat och närt marken
och gett oss själva åt den,
nu, vet du…
-Ska ni bort. -Ja.
Nu när utrymmet förvandlas, med allt vad det innebär för oss,
vet vi att vi ska fortsätta odla,
med glädje, skratt och kreativitet.
För om vi fortsätter med det, trots omständigheterna,
känns det som att vi gör motstånd.
Himmelska fader, vi är så tacksamma för Gabrielle
och för allt hon gör
för att samla människor runt maten och bordet.
Runt bordet skapas berättelser
och arv förs vidare.
Och vi är så tacksamma för hemmet du ger oss.
Den här gården har en lång historia
och vi ber att du välsignar maten som när våra kroppar. Amen.
Ase.
Fantastiskt! Tack ska ni ha.
Tack.
Det känns så gott att vara omringad av all kärlek.
-Här är poulet rouge-höns. -Underbart.
Jag har grillat dem över kol efter att ha rimmat dem
med kärlek, kanel, kummin och rökt paprika.
Sen glaserade jag dem med körsbärsvin och schalottenlök.
Jag har black eye-bönor, vita bönor,
kålrotstoppar, rödlök och shiitakesvamp.
Och hickoryrökt, rödbetsfyllt majsbröd.
Den ljuvliga kålen är grillad och smaksatt
med en dressing som jag gjort av päronavkok,
rödvinsvinäger, vitpeppar och sesamfrön.
Och jag tror att det var allt!
Håll till godo och hugg in!
-Det är urgott. -Ni överdriver.
Nej!
Nej, vi är återhållsamma.
Dina kålrotstoppar har fört mig tillbaka i tiden.
De är det närmaste, smakmässigt,
till det jag åt som barn,
när vi tillagade grönsaker så här.
De har en fyllighet i smaken
som jag inte insåg att jag saknade förrän nu.
Jag är verkligen intresserad av dig som en sorts…
…en väktare av det här arvet,
av att vi firar och samlas hemma.
-Som vi gör nu. -Här är nåt till gänget.
-Herregud! -Du kom!
-Håll till godo. -Är det allt?
Ska du inte stanna och prata en stund?
-Sköt om er. -Nej!
-Vill du inte ha kyckling? -Sköt om er nu.
Tack, farbror Andrew.
-Det betyder så mycket. -Tack, farbror Andrew.
-Det är precis här det jag menar. -Det här, alltså.
Så berätta!
Det känns så…
Att han kom med vinet som vi gjort tillsammans, det är…
-Förlåt. -Nej, det är okej.
Anledningen till…
…att det är viktigt att samlas här…
…är på grund av det här.
Min…
Min farbror som lämnade det här, många av er vet redan att…
…han tvingas bort från sitt hem.
Genom expropriation.
Det låter ofarligt. Men det är nåt helt annat.
Ja.
Vi har packat åt honom den senaste månaden.
Det är sista veckan som han har i sitt hem.
Och han skulle inte säga nåt
men hans hjärta är tungt just nu,
och han känner vikten av vad det betyder för honom.
Men han gör sig mödan att komma med det här…
Jag kan inte…
Han och min farfar har inspirerat arbetet som jag gör just nu.
De har lärt mig så mycket om vad de vet om vår mattradition.
Jag gillar att tro att jag är woke.
Jag fattar svarta människors behov och jag kan vår historia.
Men nu när jag är med dem lär jag mig så mycket om vår historia,
genom maten som vi äter och odlar,
och den här gemenskapen.
Det visar varför det här är viktigt.
De kan aldrig ta bort det du lärt dig under tallarna.
Det kan man aldrig ta ifrån dig.
Och vi vill att du håller fast vid det.
Vid kunskapen och känslan, och den där drivkraften.
Du äger det.
Vad gör vi? Vad är det här?
Idag ska vi laga en klassisk BBQ-rätt från South Carolina:
Head hash.
Jag har hackat allt du kan tänka dig från huvudet,
Det har jag här. Jag har lite kvar.
Kan du hämta BBQ-såsen?
-Javisst, jag kommer strax. -Vi kokar huvudet i buljongen.
Så…
Hälften buljong, hälften BBQ-sås.
Okej.
Det får koka ner som en gryta. Vi serverar det på ris.
Vad är rättens historia?
Teorin är att slavarna fick de sämre delarna,
och de fick nöja sig med dem.
Men när vi kom från Västafrika
hade vi jagat och tagit reda på allt.
De visste hur de tillagade resterna.
Så vad är det i BBQ-såsen?
Det är en senapsbas blandat med tomat.
-Okej. -Det ska ner här.
Okej. I North Carolina gillar vi vinäger,
-men jag tänker inte klaga. -Klagar du?
-Jag försöker låta bli. -Inte idag.
-Ska du låta det koka ner igen? -Ja. Vi sätter det på värmen.
Härligt.
Så det är allt från huvudet?
-Allt. -Tunga, ögon? Allt.
-Jag är nyfiken! -Ser du det där?
-Det som är där, är här. -Jag fattar!
Nu har jag i BBQ-såsen.
-Jag tar en sked. Behöver du dem? -Nej, det går bra.
Och du kan följa med och sätta den på primusen.
Hur länge ska det koka?
I runt en halvtimme. Vi låter det sjuda upp.
Det doftar gott.
Är det här festen är?
-Nu bjuder vi in grannarna. -Gör oss sällskap.
Hej, gumman. Hur är det?
Hej!
Hejsan. Hur mår alla?
Vad fint!
Det blir bra där.
-Ta bort det. -Hela vägen.
Okej, coolt.
-Hon vill bara gå fram och… -Nu är jag klar!
Jag ska unna mig knaprig svål.
-Okej. -Ja.
-Hör ni det därborta? -Ja!
-Jag hörde det definitivt. -Det hör till.
-Ja. -Spara lite åt mig.
-Min farbror Andrew gjorde vinet. -Okej.
Det är plommonvin.
-Vi höjer ett glas för våra förfäder. -Våra förfäder, ja.
-Det som var, är och ska bli. -Absolut.
-Skål. -Skål.
-Det smakar bra. -Det är så gott.
-Fin balans. -Passar till grisen.
Våra förfäders historia börjar och slutar inte i Södern.
Slaveriet blomstrade i norr.
New York var ryggraden i en framväxande nation.
Men medan unionens fäder skrev konstitutionen i Philadelphia,
var det deras förslavade kockar som gav smak åt en ny demokrati.
Undertexter: Ingrid Berglund