Vi er på bredden av Sullivan's Island, på stranden.
Det første stoppestedet for slavene…
KOKK
…da de ankom havnen i Charleston.
Dette var inngangsporten for mange av forfedrene våre.
Førti til seksti prosent av afrikanske slaver kom til Charleston.
Det ligner landskapet i delene av Vest-Afrika der de kom fra.
De må ha tenkt at det var en grusom spøk. De ble brakt tilbake dit de ble tatt fra.
Jeg ser for meg at da de kom hit, så trodde de reisen var over.
Men det var bare begynnelsen.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
RISRIKET
Charleston i Sør-Carolina.
Det er en urgammel skjønnhet her.
Denne kysten har en mytisk sjarm.
Dette fruktbare landskapet de kaller Lowcountry.
Og likevel har jeg alltid følt en ubestridelig tunghet her.
Et mørke rett under overflaten.
Dette var hovedsetet for nasjonens slavehandel.
Vi ankom hit, lenket, hundretusenvis,
og sto på auksjonsblokkene på byens gamle slavemarked,
for så å bli spredt over hele Sør.
NEGERE TIL SALGS PÅ AUKSJON
De som ble igjen i Sør-Carolina, ble slaver på plantasjer…
MAGNOLIA-PLANTASJE
…som skapte landets første rikdom.
Ikke med bomull, men med ris.
På ett tidspunkt ble det eksportert 500 000 kilo i året.
Som et resultat av slavehandelen ble Charleston,
per innbygger, den rikeste byen i det tidlige Amerika.
Kulinarisk historiker Michael Twitty
imponerer alltid med hvordan han går i dybden i historien vår
ved å snakke om mat.
Afrikanere i USA er en miks av folk…
KULINARISK HISTORIKER
…som har dyrket ris i tusenvis av år,
og når ris er det alle investerer i,
så er det mye skog og sumpland som må opparbeides.
Det ble flyttet mer jord for å skape landskapet til risplantasjene
enn det som ble flyttet under byggingen av pyramidene.
Jøss.
Arrene fra disse plantasjene er synlige fra verdensrommet.
Og det viser hvor mye arbeid som krevdes for å starte opp risplantasjene.
Til tross for at vi var i helvete, vi led, vi ble jobbet i hjel,
så klarte vi, oppi all meningsløsheten, å skape en matkultur.
Så når du spiser maten jeg setter sammen av fragmenter av historien vår,
så vil jeg at du føler nærværet til forfedrene dine,
og forstår at vår jobb er å videreføre tradisjonene,
slik at de, som sjelen, aldri dør.
I dag skal vi lage et typisk "one pot"-måltid.
-Vi har ris… -Ris er hovedingrediens.
Og neste viktige komponent?
Okra. Okra er overalt i den afro-atlantiske verden.
Alle har okra.
-Typisk afrikansk. -Ja, akkurat.
Vi har smult.
-To tredjedeler av løken. -To tredjedeler.
-All tomaten. -Alle tomatene skal i gryta.
Ja.
En skje salt.
Chili, den viktigste ingrediensen.
Vi var chili-folket.
-Vi hadde den med oss. -Ja.
-Persille. -En klype rosmarin til.
Så skal krabben oppi.
-I med krabben? -Jepp, alt sammen.
Er dette også typisk mat som slaver tilberedte?
Ja, i de varme månedene.
-Skjønner. -Kraft!
Ålreit.
Og risen, takk.
-Ålreit. -Sånn.
Vet du hvordan man smaker?
Hvordan smaker man?
Ikke fra skjeen. Hvordan?
-Hvordan visste du det? -Vet ikke. Og du?
Fordi mamma lærte meg det. Fordi da jeg dro til Vest-Afrika…
Prøv.
Sånn smaker de.
Er det ikke fascinerende at vi begge har lært… Vi har sett det.
Men noen måtte gjøre det fra generasjon til generasjon
for at vi skulle vite det.
-For du fikk en ørefik om du tok… -…skjea i munnen. Akkurat.
Riktig.
-Tusen takk. -Ok.
-Vi legger på lokket. -Ok.
Sånn.
Perfekt. Så lar vi det klare seg selv.
Arbeidet mitt handler om hva slavene laget, og hva de spiste.
Det var viktig for folk å vite
at det materielle livet deres, og maten,
ikke hadde noe å gjøre med det folk kalte dem,
hvem de mente de var.
De mente de var verdige et skikkelig måltid.
Et måltid laget av kone til mann, mann til kone.
Far til barn, bestemor til barnebarn.
De mente de var verdt menneskelighet.
-Jeg tror maten straks er klar, bror. -Ja.
-Så gryten… -Din første okrasuppe.
-Høye forventninger. -Over åpen ild.
Høye forventninger.
-Det ser bra ut. -Det putrer fint. Jeg liker det.
Det lukter fantastisk.
-Jeg skal prøve den nye… -Tett innpå.
Tett innpå. Den nye metoden.
Det er nydelig.
Hva smaker du?
Den mest fremtredende smaken er samspillet mellom løken og tomaten.
De lager sin egen saus. Og okraen er ikke overdøvende, eller hva?
-Okraen er i bakgrunnen. -Ja.
Veldig deilig.
Jøss.
-Dette er… -Jeg sa jo det.
…en åndelig opplevelse.
Vi kaller maten vår sjelemat.
Vi er de eneste
som har oppkalt maten vår etter noe usynlig,
noe du føler, som kjærlighet, og Gud.
Noe som overgår oss.
Det handler om en forbindelse mellom oss og våre døde,
og oss og de som skal bli født.
Jeg tenker mye på hvordan den økonomiske arven i Sør
er knyttet til landet som svarte dyrket.
I generasjoner ble regionen definert av vår ekspertise på ett bestemt kornslag:
Carolina Gold.
Når du flyr inn over i Charleston, ser du risåkre.
Det var mange rissorter her før Carolina Gold.
ANSON MØLLER
Men vi hadde ingen gode risdyrkere før afrikanerne kom.
ANSON MØLLER COLUMBIA, SØR-CAROLINA
Glenn Roberts er en matverdenens gudfar, og selskapet hans, Anson Mills,
har mye av æren for å få Carolina Gold tilbake til bordene våre
etter at den forsvant.
-Dette er den berømte Carolina Gold-risen. -Ja.
Hva må vi vite om denne risen?
Dette er risen folk våkner til, det er risen de drar hjem til.
Det er flere oppskrifter fra kolonitiden før borgerkrigen for Carolina Gold
enn for noen annen basisvare i amerikansk historie.
Det var Amerikas første langkornete ris som fikk en plass i verdenshandelen,
og som ble populær i Indonesia og Asia,
den trengte til og med inn i det isolerte Japan.
Hva var grunnen til at risen forsvant?
Det var flere ting, men først og fremst at afrikansk dyrkingsekspertise forsvant.
Etter slavetiden hadde de ikke en forretningsmodell,
og det hele gikk ad undas.
Det er utrolig å tenke på
at Charleston hadde en nedgang på 80 % i risproduksjonen etter borgerkrigen.
Hvor lenge har du dyrket denne risen?
I 21 år.
Jeg begynte å gjøre det som en hyllest til moren min.
Hun vokste opp med den og savnet den. Hun banket risen selv.
Da hun var døende, ville jeg gi henne tilbake risen fra barndommen.
Og derfor gjør jeg dette.
Var det med blandete følelser at du som hvit mann begynte i denne bransjen?
Helt klart.
Du vil ikke være den hvite, privilegerte mannen…
…som tjener penger på noe som ikke er ditt.
Jeg har valgt å følge det jeg kaller en erstatningsvei,
det vil si at vi ikke selger frøene, vi gir dem bort.
Til alle som ønsker, som er berettiget.
Og grunnen til at du kan gjøre det,
er at du selger til hele verden…
Og overskuddet fra salget
gjør at du kan gi frøene gratis til ulike samfunn.
Glenn, anser du Carolina Gold-risen for å være en arv etter slaveriet?
Den ville ikke vært her uten slaveriet.
Det er noe det ikke snakkes mye om, men det er uunngåelig.
I Charleston har du ris samme hvor du enn snur deg.
Den representerer slaveriets grusomheter.
Charleston er berømt for kulinarisk storhet.
Men i en by som fortsatt høster fruktene fra slaveriet,
er få av restaurantene i sentrum eid av svarte,
og historien har nølt med å anerkjenne
hvor "sørstatsmat" opprinnelig kom fra.
Som kokk så jeg ikke noe som representerte kulturen vår i byen min.
Men jeg så kulturen vår i maten i Charleston.
Alle elsker maten i Charleston, men hvor stammer den fra?
Gullahene.
Fra slaveriet i Sør-Carolina kom det et nytt folk kalt gullahene.
Og kokk BJ Dennis leder en bevegelse
som vil sikre at deres kulinariske bidrag blir anerkjent.
BJ, eller Bror BJ som jeg kaller ham, er privatkokk og caterer på dagtid,
og har arrangert pop-up-middager over hele landet,
som har gjort ham til en frontfigur for gullah-mat.
GULLAH-KOKKEN
Og om jeg ville finne hjertet av gullah-kjøkkenet,
måtte jeg forlate Charleston by og reise ut til magiske Sea Islands.
Hvem var egentlig gullah-folket?
Det var folk som bodde på Sea Islands i Lowcountry,
både frie og slaver.
Fordi de levde isolert, klarte forfedrene våre her
i større grad å bevare de afrikanske røttene sine…
KOKK
…enn noen annen afroamerikansk kultur i Amerika.
Hvorfor var gullah-folket isolert?
Livet på disse øynene var ingen dans på roser den gangen.
Malariaen blomstret.
Om sommeren dro mange europeere opp i fjellene
eller nordover for å unnslippe sykdommene.
Vi fra Vest-Afrika var mer motstandsdyktige mot malaria.
Og for oss var isolasjon noe positivt,
det lot oss bevare røttene og kulturen vår.
Isolasjon var bra den gangen, men i dag vil ikke folk bo her.
Det har blitt dyrt.
Det er golfbaner og hoteller på alle kanter.
Men hvordan fortsetter vi å bevare? For meg er det å ikke glemme.
Dette er ingen døende kultur.
Vi er her fortsatt, vi blomstrer og utvikler oss.
BJ tok meg med til St. Helena Island
og introduserte meg for Bill og Sara Green, eierne av Gullah Grub.
Mr. Bill Green og hans kone Sara.
De var forbildene mine. Jeg pleide å se Mr. Green på TV.
Han var gullah og stolt av det.
Nå skal vi lage stekt kylling.
Pannestekt kylling på gammeldags vis.
Slik bestemoren min lagde kylling.
Det skal vi lage i dag.
Han var en av de første som laget mat som jeg kjente meg igjen i,
fordi den er arven vår.
Og så tilsetter du rekene.
Og vi skal gjøre det på gullah-vis.
De fleste lager bare en jevning og alt mulig rart.
Vi skal få smaken til å bli i sausen!
Gullah-kjøkkenet handler om å lage mat med kjærlighet.
Og å ta hensyn til sesong.
Alt du spiser, er avhengig av sesong.
Hva skal vi spise i dag?
Vi skal ha rød ris,
mulle, maisbrød og brekkbønner.
Og jeg har en historie om det, for det var slik jeg fikk min kone.
På grunn av en mulle.
Jaså? Hva er hemmeligheten? Fortell.
Hemmeligheten er at jeg krydret og stekte fisken med kjærlighet,
og da hun tok en bit, sa hun "Jeg har ikke spist så god fisk på lenge".
-Miss Sara, stemmer det? -Ja.
Jeg måtte ha to porsjoner før han vant hjertet mitt.
-Bare for å være sikker. -Jeg sa "Den mannen kan lage mat!".
Ja vel, mine herrer.
-Mulle! -Se der!
Mulle og ris!
Nydelig. Det er kjempegodt.
Mulle…
Det pleide å komme en gammel mann med muldyr og vogn
med et stort kar med mulle i.
Han gikk gjennom nabolaget og sang.
Mulle, mullemannen
Mulle, fem cent per halvkilo Ta med pannen
Mullemannen
Etterpå kunne du sitte på verandaen og kjenne lukten av mulle.
Alle tilberedte mulle på ulike måter.
Jeg bare snakker i vei om mullen. Jeg får spise også,
for den er veldig deilig.
-Hva er dette? -Det er okra-gumbo.
Det var en del av gullahenes daglige kosthold.
Du vil alltid finne ett eller to hus som har okra-gumbo eller okra-suppe.
Okraen er nydelig.
Når du spiser gullah-mat, kan du virkelig kjenne den.
Det er det fine med gullah-matlaging.
Man kjenner at man spiser, kjenner maten i kroppen.
Én porsjon varer lenge.
Selv om du ikke liker okra, i denne kulturen, må du kunne tilberede den.
Den er en av basisvarene våre. En av grønnsakene vi bruker mest.
Hvem lærte deg å lage gumbo?
Vel, jeg vokste opp…
Bestefaren min dyrket mye rart, men først og fremst okra.
Bestemors okra-suppe var fantastisk,
jeg så også moren min lage den i oppveksten.
Er dere stolte av Bror BJ?
Ja. Det er en velsignelse å se ham prøve å bevare kulturen.
Det er stort for meg at folk jeg så opp til som ung,
anerkjenner det jeg gjør.
Det motiverer meg til å fortsette å gjøre det jeg må gjøre.
BEDEHUS
En gullah laget dette da vi nettopp hadde kommet hit.
Det var alt.
Nå har du Gullah-festivalen, og folk ønsker å lære.
DIAKON SMALLS
Vi hadde det hele tiden, men de fikk deg til å føle deg underlegen.
Men det er bra. Du er nærmere kulturen din enn noen andre.
Jeg takker Gud for bedehuset.
Jeg takker Gud for lærerne vi fikk, og jeg er stolt av hvor jeg kom fra.
Kom, Hellige Ånd, utrustet med din kraft.
Sett en flamme med hellig kjærlighet I våre kalde hjerter.
Se oss bære vår tunge last!
Fra denne jorden vil våre sjeler verken fly eller gå for å nå evig glede.
Vi ber, Himmelske Fader, for denne plantasjen.
Dette er ikke sengene våre. Vi ber i ditt hellige navn.
Amen.
Jeg dykket videre ned i gullah-kulturen
og landet på en av de mest avsidesliggende Sea Island-øyene.
DAUFUSKI-ØYA
Daufuskie er kun tilgjengelig med båt,
og jeg ble med Bror BJ da han skulle tilberede helstekt gris
hjemme hos Miss Sallie Ann Robinson.
-Miss Sallie, du… Her er denne. -Ok, jeg skal gi dere…
Miss Sallie Ann er kokk og kokebokforfatter,
og er bedre kjent som Gullah-divaen.
Sånn…
Jeg er sjette generasjon født her.
Å leve av naturen rundt oss var alt vi kjente til.
Hagebruk…
Og vi dro til havet og fikk reker, fisk og krabber.
Jøss.
SALT FRA AFRIKA
Vi dro ut i skogen og jaktet på vilt.
Vi levde et godt liv.
Jeg skal ha i disse griselabbene.
Nydelig.
Jeg vasker dem godt, og så er de klare for grytene.
Og når kjøttet koker, skal jeg ha i erter.
Vi skal ha erter og griselabber.
-Kjenner du uttrykket "high on the hog"? -Ja.
Under slavetiden var gris et viktig dyr.
Folk på plantasjen slaktet den for herren sin,
men selv fikk de bare deler som føttene, halen og tarmen,
og de brukte disse stykkene som slaveherrene ikke ville ha,
og laget gode måltider til familiene sine.
Og nå kommer de tilbake på moten som delikatesser.
Folk kunne si "La oss kaste dette".
Vel, kast det til meg, så skal jeg lage noe du får lyst til å spise.
Hva gjør vi nå?
Når lar vi det koke i 30-40 minutter,
og så skyller jeg ertene og har i dem.
I med dem.
Jeg bruker "field peas".
Har du i noe mer krydder eller noe?
Nei, ikke nå. Når jeg har i ertene, har jeg også i litt hakket løk.
-Og da snakker vi. -Da snakker vi!
Ålreit.
Den aromaen.
Er dere klare?
Jeg tar den ut og bærer den bort. En, to, tre!
Ålreit.
Løft.
Opp.
Hva har du på den?
Dette er paprika, tørket ingefær og hvitløk.
Hva gjør denne tradisjonen så spesiell?
Dette ble bare gjort én gang i året,
vanligvis om vinteren, og gjerne for hele samfunnet.
For alle familiene. Gjerne flere griser som ble stykket opp.
Noe ble saltet til skinke, noe ble røkt, noe ble laget til pølse.
For hele samfunnet.
Gris var ikke noe man spiste til hverdags, slik man gjør i dag.
Det var for å gi mat til samfunnet.
Vanligvis gjort om vinteren, for å overleve vinteren.
Det skjedde årlig.
Hvem lærte deg dette?
-Lærte du deg det selv? -Jeg så de eldre.
-Ser du Miss Sallie Ann? -Ja.
Å snakke med eldre folk… Miss Sallie er ikke gammel, altså.
-Nei. -Ikke ennå.
Barna var med på prosessen, slik at når de ble eldre,
visste de hva de skulle gjøre for å skaffe mat.
Dette dyret gir oss liv.
Du viser dyret du slakter, respekt ved å sørge for å ikke rote det til.
-Må du overvåke den i hele natt? -Ja.
-Det blir ingen søvn i natt. -Ingen søvn?
-Ingen søvn i natt. -Drikker vi øl eller kaffe?
Det er ikke varmt, så ølet dehydrerer ikke.
-Om det var varmt, ville jeg sagt vann. -Ja.
Du får ikke besvime for meg.
Vi venter på at kullet kjøles ned, det skal ikke være for varmt.
Jepp.
-Her. -Ja visst.
Jepp!
Nå kan du komme tilbake og leke med ilden.
Kom tilbake om to, tre, fire.
Kom og få en ny start. Her er vi.
Jeg begynner å skuffe inn kull.
Ser bra ut. Nå kan vi bare vente.
Det er vanskelig å ikke påvirkes av BJs engasjement,
som har strukket seg utenfor gullah-samfunnet.
I Apex i Nord-Carolina møtte jeg en venn av ham, Gabrielle Eitienne,
som utforsker sine kulturelle røtter gjennom mat.
Jeg begynte å forske på Sea Islands,
og fikk høre om arbeidet BJ gjorde i Sør-Carolina.
Og jeg husker jeg kom hjem og så bladkålfrø hos bestefaren min
og sa "Hva er det, bestefar?".
Han sa "Det er slik du får bladkålfrø. Jeg tørker dem".
KULTURELL PRESERVATOR
"Unnskyld, kan du gjenta det?"
Og all forskningen min, stemte med det jeg lærte av bestefaren min.
Så du brøt opp fra New York og kom hjem?
Ja, noe sånt.
Jeg pakket alle tingene mine i en minivan og kjørte av gårde.
Det føltes som et kall.
Hva sa bestefaren din da du kom hjem?
Han sa "Trodde ikke jeg ville se deg her før du gikk med stokk".
Noe som er ganske komisk.
En måte å dele det jeg har lært fra de eldre på,
er å arrangere fellesmiddager.
HOLD AV DATOEN HAGEMIDDAG
Disse middagene fokuserer på rendyrking og bevaring
av Svart mat-tradisjonen.
Denne maten nærer samholdet rundt oss.
Vi har matbutikker,
men det er ikke det samme som å plukke selv i grønnsaksbedet,
eller få bladkål fra naboen.
Jeg tenker nytt om hvordan vi fortsatt kan ha tilgang til fersk mat.
Jeg føler at jeg så vidt har begynt å se mulighetene rundt dette,
hva det kan bety for samfunnet vårt, historisk sett et svart samfunn.
Jeg beundrer Gabrielles engasjement for jorden familien har dyrket i generasjoner.
Men nå står alt hun har skapt, i fare.
Hva skjer med området nå?
Transportdepartementet bygger motorvei,
så det som nå er en tofeltsvei, blir en sjufelts motorvei.
Den skal skjære tvers gjennom hagen,
rett der borte.
Der borte vil den tvinge vekk min onkel Andrew og tante Lynn.
All familien min på den siden, og også noen på den siden, må flytte.
Og man har ikke noe valg. Man kan ikke velge å bli boende.
Så det er snakk om ekspropriasjon.
Ja, akkurat.
Hvordan oppleves det for familien din?
Det er et komplisert tema, fordi
folk i 70- og 80-årene vil ikke flytte
fra hjemmene der de har bodd så lenge.
Onkel Andrew dyrker hagen sammen med meg.
Så hvis han må flytte, endrer det veldig mye.
Det sprø er at onkelen min forteller at før vokste det ikke engang gress her.
Ingen ønsket å bo her.
Og det var sånn svarte folk fikk det.
Det ble kun solgt til svarte.
Og etter at vi fikk jorden og har dyrket og næren den,
og gitt av oss selv til den, så må vi nå…
-Nå må dere dra. -Nå må vi dra.
Vi nytenker hva dette stedet og dette området betyr for oss,
og vi skal fortsette å dyrke mat
og glede og latter og kreativitet her.
Fordi å fortsette med det, selv med de gitte omstendighetene,
føles som motstand for meg.
Himmelske Fader, vi takker deg for Gabrielle
og for alt hun gjør, Herre,
for å forene alle i samfunnet vårt rundt matbordet,
for det er rundt matbordet historier fortelles
og kulturarver skapes.
Og vi er takknemlige for å åpne opp dette hjemmet,
denne gården har mye historie, en stor arv,
og vi ber deg velsigne dette måltidet som nærer kroppene våre. Amen.
Ase.
-Nydelig! Takk, folkens! -Takk skal du ha.
Det føles godt å være omgitt av så mye kjærlighet.
-Dette er poulet rouge-høner. -Nydelig.
De er grillet over kull og saltet i to dager
med kjærlighet og kanel og spiskummin og røkt paprika,
og deretter penslet i jordbærvin og sjalottløk.
Dette er tørkede "field peas" med hvite bønner,
turnipssalat, rødløk og shiitake-sopp…
Og hickory-røkt rødbete-maisbrød.
Denne vakre kålen er grillet og har en dressing av pære,
rødvineddik, hvit pepper og sesamfrø.
Og jeg tror det er alt, så velbekomme, spis i vei.
-Denne sorten av… -Ja?
Jeg vet ikke.
-Lekkert! -Dere er så dramatiske.
Nei.
Nei, nå holder vi tilbake.
Nepekålen din har brakt meg tilbake i tid.
De er det nærmeste, når det gjelder smak,
jeg har smakt grønnsaker tilberedt slik siden barndommen.
De har en fyldig smak
som jeg ikke visste at jeg savnet før nå.
Jeg er veldig interessert i deg som
en slags vokter av denne tradisjonelle feiringen
og samlingen i dette huset.
-Her vi er nå. -Skål for crewet.
-Å du store! -Hei.
-Du kom! -Jøss.
-Oppfør dere pent. -Er det alt? Blir du ikke værende?
GABRIELLES ONKEL
-Oppfør dere. -Nei!
-Vil du ikke ha kylling? -Oppfør dere.
Takk, onkel Andrew.
-Dette betyr mye. -Takk, onkel Andrew.
-Dette er det jeg snakker om. -Ja, akkurat.
-Snakk om det! -Dette er kjernen.
Dette føles bare så…
Å åpne vinen vi har laget sammen, det er…
-Beklager. -Nei, det er greit.
Grunnen til
at det er viktig å samles her…
…er akkurat dette.
Min…
Min onkel, som nettopp kom innom med denne, mange av dere vet
at han blir tvunget ut av hjemmet sitt.
Via ekspropriasjon.
Det høres så uskyldig ut, men er det stikk motsatte.
Ja.
Vi har pakket ned tingene hans den siste måneden.
Dette er den siste uken han har i hjemmet sitt.
Og han sier ingenting, men han har det tungt nå,
og han kjenner virkelig på hva det betyr for ham.
Og det at han allikevel kom hit for å gi meg denne, er…
Jeg kan ikke…
Han og bestefaren min har inspirert meg i det jeg driver med.
De har lært meg veldig mye om mattradisjonene våre.
Og jeg ser på meg selv som sosialt og politisk bevisst,
jeg kjenner svarte, behovene våre og historien vår,
men her hjemme sammen med dem har jeg lært mye om historien vår
gjennom maten som vi spiser og dyrker,
og gjennom måltider som dette.
Det viser hvorfor dette er så viktig.
De kan aldri ta fra deg det du lærte under disse trærne.
Det kan aldri tas fra deg,
og du må holde fast ved det,
ved den kunnskapen og den følelsen og den motivasjonen.
Det er ditt.
Hva skal vi lage?
I dag lager vi en klassisk grillrett fra Sør-Carolina.
"Head hash."
Jeg har kuttet opp alt du kan forestille deg fra hodet.
-Ok. -Og jeg har litt igjen å kutte.
-Kan du hente grillsausen for meg? -Ja, selvsagt.
Vi koker hodet i denne buljongen. Så…
Halvparten er kraft fra hodet og halvparten grillsaus.
-Nå lar vi det putre, som en gryte. -Ok.
Serveres med ris.
Hva er historien bak denne retten?
Slavene fikk alltid de dårlige stykkene, og de tilberedte dem som best de kunne.
Men i Vest-Afrika jaktet vi, og vi var vant til å bruke alle delene fra dyret,
så de hadde allerede den kunnskapen da de kom hit.
Hva er det i grillsausen?
Dette er en sennepsbasert saus med tomatbase.
-Ok. -Dette skal oppi.
Ok. I Nord-Carolina liker vi eddik.
-Men jeg hater ikke synet av dette. -Ikke?
Jeg prøver å la være.
Og nå skal dette kokes ned?
-Ja, nå skal det over varmen igjen. -Stilig.
Ok.
Så alt dette er fra hodet?
-Alt. -Tungen? Øynene? Ok, alt.
-Jeg må vite det. -Ser du dette?
Det som ikke lenger er på hodet, er oppi her.
Så har jeg i grillsausen.
Der, ja.
-Jeg henter en skje. Trenger du disse? -Nei.
-Ok. -Og du kan bli med bort hit
og sette denne på varmen.
-Hvor lenge skal det koke? -Rundt 30 minutter.
La det putre. Vi skal se at det bobler.
Sausen lukter godt.
Er det her det er fest?
-Nå inviterer vi samfunnet. -Til et fellesmåltid.
Kom og bli med.
Hei, kjære, står til?
Hei.
Hei! Hvordan har dere det?
Jepp!
Ålreit. Nydelig!
Dette blir… Ja, der, ja.
-Trekk nettingen helt ut -Ja.
Sånn, det er bra.
-Hun vil bare gå frem og… -Hun er klar.
Nå skal jeg unne meg litt sprøtt svor.
-Ok. -Ja.
-Hører dere det helt dit? -Jeg hørte det.
-Godteri. -Sånn vet man.
-Jepp. -Spar litt til meg også.
-Min onkel Andrew laget denne vinen. -Jaha!
Det er plommevin.
-La oss skåle for våre forfedre, de eldre… -Forfedrene våre, ja.
Fortid, nåtid og fremtid.
-Så absolutt. -Hurra!
-Skål. -Skål.
-Deilig. -Den er god.
Kjempegod.
-Velbalansert. -Passer til grisen.
Historiene til våre forfedre begynner og ender ikke bare i Sør.
Slaveriet blomstret også i nord.
BØRSEN
New York var grunnsteinen i en voksende nasjon,
og mens grunnleggerne våre skrev grunnloven i Philadelphia,
var det slavekokkene deres som la grunnlaget for kjøkkenet
i det nye demokratiet.
Tekst: Marie Wisur Lofthus