CHARLESTON
SULLIVAN'S ISLAND AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK, DÉL-KAROLINA
Közvetlenül a Sullivan's Island tengerpartjánál vagyunk.
SÉF
Ez volt a rabszolgák első megállója,
amikor Charleston kikötőin át jöttek.
Ez volt sok ősünk belépési pontja.
Az afrikai rabszolgák több mint 40-60%-a
Charleston kikötőin át érkezett.
Úgy néz ki, mint a nyugat-afrikai táj, ahonnan jöttek.
Azt hihették, hogy ez egy kegyetlen tréfa. Hogy visszatértek a kiindulási pontra.
Úgy képzelem, hogy mikor ideértek az őseink,
azt hitték, vége az útnak.
Pedig ez csak a kezdet volt.
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A RIZSKIRÁLYSÁG
Dél-Karolina, Charleston.
Ősi szépséget áraszt a hely.
A bájos tengerpart a mítoszok világát idézi.
Ezt a termékeny földet Lowcountrynak hívják.
Mégis mindig összeszorul a szívem itt.
A felszín alatt sötétség honol.
Ez volt az ország rabszolga-kereskedelmének fővárosa.
Népünk több százezer tagja érkezett ide béklyóban,
majd a város régi rabszolgapiacán elárverezték őket,
aztán szétszóródtak Délen.
NÉGEREK ÁRVEREZÉSE
Azok, akik Dél-Karolinában maradtak, ültetvényekre kerültek,
LILIOMFAÜLTETVÉNY
és így lett először gazdag ez az ország.
Nem a gyapot, hanem a rizs révén.
Akár több mint 45 millió kilogrammot is exportáltunk belőle egy évben.
Charleston a rabszolgák révén
Amerika korai történelmének leggazdagabb városa lett.
Több éve ismerem Michael Twitty ételtörténészt,
és mindig lenyűgöz a képessége, ahogy a történelmünk igazságára rávilágít
azzal, hogy az ételről beszél.
Az itt élő afrikaiak…
ÉTELTÖRTÉNÉSZ / ÍRÓ
régóta rizstermesztők voltak,
és mikor itt a rizs lett a fő termény,
a fákat és a mocsaras tájakat
át kellett mozgatni.
Több földet mozgattak át a rizstermesztéshez,
mint a piramisokhoz Egyiptomban.
Hűha!
Az ültetvények okozta kár az űrből is látható.
Ebből is látszik, milyen hatalmas munka volt
létrehozni ezeket a rizsföldeket.
Annak ellenére, hogy megjártuk a poklot, szenvedtünk, halálra dolgoztattak minket…
még ebben a káoszban is valahogy
megalkottunk egy konyhaművészetet.
Mikor megeszed azt az ételt,
amit a történelem töredékeiből próbálok megalkotni,
szeretném, ha megértenéd, hogy az őseid nyomdokain jársz,
és a mi feladatunk az, hogy átadjuk a tradíciókat,
hogy ne haljanak ki.
Szóval egy egytálételt fogunk készíteni.
- Rizs. - A fő hozzávaló a rizs.
És mi a következő?
Okra.
Jellegzetes az afroatlanti világban.
Mindenki használja.
Tipikusan afrikai.
Disznózsír.
Úgy a hagyma kétharmada.
Kétharmada.
Az összes paradicsom.
Az összes paradicsom belemegy.
Igen.
Egy kanál só.
A csilipaprika a legfontosabb ebben.
Ez is tipikus összetevő.
- Mi hoztuk ide. - Igen.
- Petrezselyem. - Rozmaring, és kész.
Most jöhet a rák.
- Oké, mehet a rák? - Igen, az egész.
A rabszolgák is így készítették el az ételüket?
Az év melegebb időszakaiban igen.
- Értem. - Húsleveslé.
Rendben.
És jöhet a rizs.
- Jól van. - Ez az!
Tudod, hogy kóstold meg?
Na, hogyan?
Nem kanálból, hanem?
- Honnan tudtad? - Nem tudom. Te?
- Anyu mutatta. - Értem.
Mikor Nyugat-Afrikában voltam…
Ezt nézd!
Így kóstolnak ételt.
Érdekes, hogy mindketten megtanultuk.
Mert láttuk.
Generációról generációra tovább kellett adni ahhoz,
hogy tudjuk: így kell csinálni.
Ha kanálból kóstolsz, taslit kapsz.
„Ne vedd a szádba!” Pontosan.
Így van.
- Köszönöm. - Oké.
Visszatesszük a fedőt.
Oké.
Ez az!
Tökéletes.
És hagyjuk főni.
A munkám arról szól,
hogy mit főztek és ettek a rabszolgák.
Fontos tudnivaló,
hogy az anyagi javaiknak és az ételeiknek
semmi közük ahhoz, ahogy hívták őket,
és hogy kinek tartották őket.
Ők úgy gondolták, hogy joguk van egy tisztes étkezéshez,
amit a feleség készített a férjének, a férj a nejének.
Apa a gyermekének, nagyanya az unokájának.
Úgy vélték, ez az emberség kijár nekik.
Twitty testvér, lassan kész lesz, nem?
De igen.
- A fazék… - Lássuk, milyen az első okralevesed!
- Jaj, ez stresszes! - Szabad tűz felett, testvér.
Ez így stresszes.
- Szépen rotyog. - Na tessék, ezt nézd!
Oké, tetszetős.
Csodás illata van.
- Kipróbálom az új… - Szorosra!
Szorosan. Az új módszer.
Ez valami mennyei!
Mit érzel?
Leginkább a paradicsom és a hagyma összjátékát.
Szinte mártásnak hat.
És nem túl markáns az okra, ugye?
- Épp csak érezni. - Igen.
Nagyon jó.
Hűha!
- Ez… - Megmondtam.
Ez egy spirituális élmény.
A mi ételeink „lélekételek”.
A mi népünk az egyetlen,
amely egy láthatatlan dolog után nevezi el az étkeit,
amit érezni kell, mint a szeretetet és Istent.
Teljesen transzcendentális.
Arról szól, hogy kapcsolat van köztünk, a halottaink
és azok között, akik még nem születtek meg.
Érdekel, miként kapcsolódik a Dél gazdasági hagyatéka
a feketék által megművelt területekhez.
Nemzedékeken át meghatározta ezt a régiót a karolinai aranyrizst illető
szakértelmünk.
Charleston felett repülve csak rizsföldeket látni.
Már a karolinai aranyrizs előtt is sok rizs volt itt,
de az afrikaiak előtt senki se tudott jól rizst termeszteni.
DÉL-KAROLINA, COLUMBIA
Glenn Roberts az ételvilág bölcse,
és a cége, az Ansom Mills
nagyban hozzájárul ahhoz, hogy újra ehetünk karolinai aranyrizst,
ami korábban szinte teljesen eltűnt.
Szóval ez a híres karolinai aranyrizs.
Igen.
Mit kell tudnunk erről a rizsről?
Az emberek ezzel a rizzsel ébrednek, ezt látják, mikor hazaérnek.
Több recept létezik ezzel a rizzsel a háború előtti gyarmati korból,
mint bármelyik más élelmiszer az amerikai történelemben.
Ez Amerika első hosszú szemű rizse, ami fontos a világkereskedelemben,
és kedvelt lett Indonéziában, Ázsiában,
és még Japán kapuit is megnyitotta előttünk.
Akkor miért tűnt el?
Nos, alapvetően azért, mert eltűnt az afrikai rizstermesztői szakértelem.
Véget ért a rabszolgaság, nem volt üzleti modell,
ezért tönkrement az üzletág.
Megdöbbentő,
hogy Charleston rizstermesztése 80%-ban csökkent a polgárháború után.
Te mióta termesztesz rizst?
Huszonegy éve.
Édesanyám iránti tiszteletből vágtam bele.
Hiányolta a rizst. Ezen nőtt fel.
Maga törte az ilyen rizst.
Amikor a halálán volt,
vissza akartam adni neki a gyerekkori ételét.
Ezért kezdtem neki.
És fehérként kavarogtak benned az érzések, amikor belefogtál az üzletbe?
Persze.
Nem akartam a fehérek kiváltságát meglovagolva…
pénzt csinálni abból, ami nem az enyém.
Úgy döntöttem, egyfajta jóvátételi úton fogok járni,
ezért nem csinálunk pénzt a magokból, hanem elajándékozzuk őket.
Bárkinek, aki jogosan kér belőlük.
És ezt azért tudod megtenni,
- mert világszerte árusítasz. - Világszerte, igen.
Az ebből származó bevételek lehetővé teszik,
hogy különböző közösségeknek adományozd a magokat.
Glenn, szerinted a karolinai aranyrizs
a rabszolgaság öröksége?
A rabszolgaság nélkül nem lenne itt.
Sokszor a szőnyeg alá söpörjük ezt a tényt.
Pedig egyértelmű.
Charleston egész területén rizst látni.
Ez a rabszolgaság borzalmainak jelképe.
Charleston híres a konyhaművészetéről.
De nem tudtam nem észrevenni,
hogy a rabszolgaság korából ma is profitáló városban
alig van fekete tulajdonosú belvárosi étterem,
és a történelem csak lassan ismerte el,
hogy honnan is ered a „déli konyha”.
Láttam séfként, hogy a városban nincs képviselve a kultúránk.
Pedig ott van a charlestoni éttermek ételkínálatában.
Mindenki szereti a helyi ételeket, de kiktől erednek?
A gullah-któl.
A dél-karolinai rabszolgaság közös tapasztalata révén
egy új nép jött létre: a gullah nép.
BJ Dennis mozgalmat indított,
hogy elismerést nyerjen a konyhaművészetük.
A magánszakács és élelmező BJ,
vagy ahogy én hívom, BJ testvér,
alkalmi vacsorákat ad az egész országban,
és így a gullah konyha reklámarca lett.
A GULLAH SZAKÁCS
És ha a gullah konyha mélyére akarok ásni,
Charlestonból a varázslatos Sea Islandshez kell mennem.
Pontosan mi is az a gullah nép?
A gullah nép a Sea Islandsen élt.
Szabadokból és rabszolgákból állt.
Az elszigeteltség miatt az őseink
jobban meg tudták őrizni afrikai gyökereiket…
SÉF
…mint bármely más afroamerikai kultúra az országban.
Mi magyarázza a gullah nép elszigeteltségét?
A szigeteken akkoriban nagyon nem volt könnyű az élet.
Elszabadult a malária.
Sok európai nyáron felment a hegyekbe
vagy még északabbra, hogy elkerüljék a betegséget.
A nyugat-afrikaiak immunisabbak voltak a maláriára.
Tehát jól jött nekünk az elszigeteltség,
mert így fennmaradtak a gyökereink, a kultúránk.
Akkoriban jó volt az elszigeteltség,
de a családok manapság nem akarnak itt maradni.
Megdrágult az itteni élet.
Mindenhol golfpályák és üdülők vannak.
De hogy őrizzük meg a kultúránkat?
Szerintem úgy, hogy nem felejtünk.
Ez nem egy kihaló, eltűnő kultúra.
Még mindig itt vagyunk, virágzunk, hajtunk.
BJ elvitt a Szent Ilona-szigetre
a mentoraihoz, Bill és Sara Greenhez,
a Gullah Falatok tulajaihoz.
Mr. Bill Green és a neje, Sara.
A példaképeim. Mr. Greent a tv-ben láttam.
Büszke gullah-ként.
Előkészülünk a sült csirkéhez.
Serpenyőben sütjük, klasszikus módon.
Ahogy a nagyim is készítette.
Így fogjuk ma elkészíteni.
GULLAH FALATOK ÉTTEREM
Ő volt az első, aki úgy sütött, hogy az megérintett,
az örökségünk miatt.
Aztán adjuk hozzá a rákot!
Megmutathatom, hogy készül gullah módra.
A legtöbben sima rántást használnak hozzá.
Én megmutatom, hogyan marad ízes a szaftja.
A gullah konyha lényege, hogy szeretettel főzünk.
És szezonálisan.
Minden étel megfelel az adott szezonnak.
Szóval, mit fogunk ma enni?
Van egy kis vörös rizs,
tengeri pér,
kukoricakenyér és zöldbab.
Erről mesélek egy kicsit, mert így nyertem meg magamnak a nejemet.
- Oké. - Tengeri pérrel.
Igen? Mi a titka? Halljuk!
A titok a fűszerezés, és hogy szeretettel és gyengédséggel készítem.
Megkóstolta, és így szólt:
„Rég nem ettem ilyen jó halat.”
Miss Sara, igaz ez?
Igaz ám!
Repetáznom kellett belőle, mert meg akarta nyerni a szívemet.
Biztosra ment.
Azt mondtam: „Ejha, de jól tud főzni!”
Rendben, uraim.
Tengeri pér!
Jól van.
Tengeri pér rizzsel!
Finom.
Nagyon jó.
A tengeri pér…
Régen volt egy öregember,
aki öszvérrel és kocsival járt körbe,
és tengeri pért vitt egy nagy teknőben.
Járta a környéket, és énekelt:
Tengeri pér, pérember
Tengeri pér, öt cent fél kiló Hozd a serpenyőt
Pérember
Azon kaptad magad, hogy ülsz a tornácon, és messziről érzed a pér szagát.
Nagyon közkedvelt alapanyag volt.
Folyton a tengeri pérről beszélek.
Nem ártana enni is,
mert nagyon finom.
Mi ez?
Ez okragumbó.
A gullah nép hétköznapi étele.
Mindig van egy-két ház, ahol okragumbót vagy okralevest készítenek.
Az okra nagyon finom.
Érezni, mikor gullah ételt eszik valaki.
Ez a jó a gullah konyhában.
Igazán érezni, hogy az étel bekerül a szervezetünkbe.
Egyetlen tányér is sok energiát ad.
Szerintem ha nem is szeretjük az okrát, ebben a kultúrában
akkor is tudni kell vele főzni.
Mert ez az egyik alapvető ételünk.
A konyhánk egyik legfőbb zöldsége.
Ki tanított meg gumbót főzni?
Haver, amikor kicsi voltam,
a nagyapám mindenfélét ültetett, de főképp okrát.
A nagyanyám nagyon jó okralevest főzött,
szóval végigkísérte a gyerekkoromat. Anya is főz ilyet.
Büszkék BJ testvérre?
Igen. Áldás, hogy meg szeretné őrizni a kultúránkat.
Csodás, hogy akikre fiatalon felnéztem,
nyugtázzák, hogy jó úton haladok.
Tényleg motivál, hogy továbbra is azt tegyem, amit kell.
IMAHÁZ
Ez a gullah csak úgy itt termett.
Pont akkor, amikor idehoztak minket.
Ennyi.
Most már van gullah fesztivál, és nagy az érdeklődés iránta.
Az érték mindig is megvolt, csak nem tudtunk róla,
mert elhittük, hogy alsóbbrendűek vagyunk.
De szerencsésen alakult. Mert jobban ápoltuk a kultúránkat, mint mások.
- Így van. - Köszönöm Istennek az imaházat.
Köszönöm neki a tanítóinkat, és büszke vagyok a származásomra.
Jöjj el, mennyei hatalmú Szentlélek!
Szítsd fel hideg szívünkben a szent szeretet lángját!
Nézd, milyen nehéz a terhünk!
E földön nem tud szárnyalni lelkünk, és nem lelhet örök boldogságra.
Mennyei Atyánk, imádkozunk az ültetvényért.
Itt nincs nyugalmunk. Szent nevedben kérünk. Mondjátok…
Ámen!
Hogy tovább ismerkedjek a gullah kultúrával,
a Sea Islands egyik legtávolabbi szigetére mentem.
DAUFUSKIE-SZIGET
A Daufuskie-sziget csak hajóval megközelíthető,
és csatlakoztam BJ testvérhez, aki egész disznót készült sütni
Miss Sallie Ann Robinson otthonában.
Miss Sallie! Majd mi megoldjuk.
Oké, csak…
GULLAH SÉF / ÍRÓ
Miss Sallie séf és szakácskönyvíró,
és a legtöbben Gullah Díva néven ismerik.
Ez az!
Hatodik generációs őslakos vagyok.
Mi mindig is a földből éltünk.
Kertészkedtünk…
Az óceánból pedig garnélát, halat és rákot fogtunk.
Hűha!
AFRIKAI SÓ
Az erdőben vadhúsra vadásztunk.
Jó életünk volt.
Beleteszem a disznólábakat.
- Csodás. - Először megtisztítom őket.
Készen is állnak a főzésre.
Borsó kerül még bele, amint forrni kezd.
Borsó és disznóláb.
Ismerős, hogy „fogásról fogásra”?
Igen.
A rabszolgaság idejéből származik.
A disznó nagy dolog volt akkoriban.
Az ültetvényesek a gazdáiknak ölték le,
de csak pár fogásra valót kaptak,
és ahhoz is csak lábat, farkat, belsőségeket,
ők pedig ezekből a gazdának nem kellő részekből
csodás családi fogásokat varázsoltak.
Manapság viszont már divatos csemegének számítanak.
Régen kidobták őket.
Csak rajta, adják őket nekem,
én meg készítek belőle valamit, ami aztán kell nekik.
Mi következik?
Hagyjuk úgy 30-40 percig főni,
- majd mehet bele a mosott borsó. - Értem.
Ma tehénborsót használok.
Kerül még bele valami fűszerezés?
Most nem. Várunk, míg belemegy a borsó,
majd mehet bele a hagyma.
- És akkor jó lesz. - Pontosan.
Rendben.
Micsoda illat!
Mehet?
Kiveszem, te csak gyere utánam!
Egy, két, há'!
Jól van.
Emeld!
Emeld fel!
Mi kerül rá?
Pirospaprika, szárított gyömbér és fokhagyma.
Mitől olyan különleges ez a hagyomány?
Évente csak egyszer került erre sor,
általában télen, és az egész közösségnek csinálták.
Minden családnak. Valószínűleg több disznó volt,
felhentelve.
Egy részét besózták sonkának,
füstöltek is, és kolbászt készítettek. Közösségi dolog volt.
Akkoriban nem ettek mindennap disznót, mint manapság.
- Aha. - A közösségnek szánták ezt.
Általában télen csinálták, hogy átvészeljék a telet.
Évente egyszer.
Ki tanított meg erre?
Magad tanultad?
- A vénektől. - Tényleg?
- Látod itt Miss Sallie Annt? - Igen.
Beszélgettem a vénekkel
és az idősebbekkel. Bár Miss Sallie nem az.
- Nem. - Nem mondom ezt rá.
A gyerekek is részt vesznek ezen, hogy mikor idősebbek lesznek,
tudják, hogyan etessék a családjukat.
Ez az állat életet ad nekünk.
Tisztelegsz a leölt állat előtt azzal…
- Igaz. - …hogy nem szúrod el.
Egész este kell figyelni?
- Bizony. - Ma nem alszunk.
Nincs alvás?
Ma nem alszunk.
Sört vagy kávét iszunk?
Nincs meleg, a sör nem szárít ki.
- Oké. - Ha meleg lenne, víz kéne.
- Igen. - Igen.
Nem akarom, hogy elájulj.
Megvárjuk, hogy lehűljön kicsit a szén. Nem lehet túl forró.
Igaz.
Igen.
- Ide! - Rendben.
Ez az!
Később gyere vissza!
- Igen? - A tűz miatt.
Úgy kettő, három, négy körül.
Gyere ide kipihenten! Itt leszünk.
Kezdem pakolni a faszént.
Jók vagyunk. Most pedig várunk.
BJ elhivatottsága hatást gyakorol az emberekre.
Hatása a gullah közösségen is túlnyúlt.
Az észak-karolinai Apexben
Gabrielle Eitienne-nel találkoztam,
aki saját gyökereit kutatja az ételeken keresztül.
ÉSZAK-KAROLINA, APEX
Kutatni kezdtem a Sea Islandst,
aztán BJ dél-karolinai munkáját tanulmányoztam.
Emlékszem, hazajöttem,
és azt láttam, hogy nagyapám káposztamagot lógatott ki a csűrnél,
én meg rákérdeztem: „Az mi, papi?”
Mire ő: „Így készül a káposztamag. Kiszárítom.”
„Mondd még egyszer, nem értem!”
Az összes kutatásom
összhangban állt a nagyapámtól tanultakkal.
Tehát hazaköltöztél New Yorkból?
Lényegében igen.
Bepakoltam mindent egy furgonba,
és útra keltem.
Úgy éreztem, el volt rendelve.
Mit mondott a nagyapád, amikor hazajöttél?
„Nem hittem, hogy látlak még itt
sétabot nélkül, öregen.”
Ami azért
elég vicces volt.
Közösségi vacsorákat szervezek, hogy megosszam másokkal,
amit az idősektől tanulok.
MENTSD EL A DÁTUMOT! KERTI VACSORA
A vacsorák a feketék ételhagyományainak ápolására és megőrzésére összpontosítanak.
Az egész környéket ellátom ilyen ételekkel.
Vannak itt boltok,
de az mégis más, mint a kertből származó saláta
vagy egy ismerős káposztája.
Sikerült újragondolnom, hogy miként juthatunk friss ételekhez.
Még csak most kezdem igazán meglátni
a helyben rejlő lehetőségeket,
és hogy mit jelenthet mindez a tradicionálisan fekete közösségünknek.
Lenyűgözött a ragaszkodása a földhöz, ahol generációk óta él a családja,
de kiderült, hogy veszélybe kerültek a törekvései.
Mi történik a földdel?
A Közlekedési Minisztérium autópályát épít,
és a kétsávos út hétsávos gyorsforgalmi lesz.
A kerten át haladna,
a kellős közepén.
A másik oldalról Andrew bácsikámat és Lynn nénikémet szorítják ki.
A rokonaimnak arra
és még lejjebb a mi oldalunkon szintén el kell költözniük.
Nincs más lehetőség. Nem ajánlották fel, hogy maradjunk.
Szóval állami kisajátításról van szó.
Igen. Pontosan.
Milyen érzés ez a családodnak?
Nehezek az ilyen beszélgetések,
mert az idősek nem akarnak elköltözni
az otthonukból, ahol már régóta élnek.
Andrew bácsikám ülteti velem ezt a kertet.
És ha más helyre kerül,
az nagy változást jelent.
Őrület, de a bácsikám mesélte,
hogy itt valamikor a fű se termett meg.
Nem volt vonzó lakóhely.
Így jutottak hozzá a feketék.
Egy időben csak ők vettek itt földet.
És miután a miénk lett, megműveltük,
és szívünket-lelkünket beleadtuk,
most…
- Elküldenek. - Igen, elküldenek.
Miközben újjáalkotjuk ezt a területet, és új jelentésekkel ruházzuk fel,
folytatjuk az élelmiszertermesztést,
az örömöt, a nevetést, a kreativitást ezen a földön.
Mert azzal, hogy még ilyen helyzetben is fenntartjuk ezeket,
ellenállást tanúsítunk.
Mennyei Atyánk, hálásak vagyunk Gabrielle-nek
mindazért, amit tesz,
hogy összehozza a közösséget az asztalnál,
mert sok történet és hagyomány
születik az asztalnál.
Igen hálásak vagyunk, hogy az otthonában fogad,
ezen a nagy múltú farmon.
Arra kérünk, hogy áldd meg ezt az ételt, hogy testünk egészségére váljék. Ámen!
Ase.
Csodálatos! Köszönöm.
Köszönöm.
Jó érzés, hogy ennyi szeretet vesz körül.
- Van biocsirke. - Csodás!
Szén felett főztem, aztán két napig sós vízben pácoltam
szeretettel, fahéjjal, köménnyel és füstölt paprikával,
majd eperboros mogyoróhagymát tettem rá.
Van szárított tehénborsó, fehérbab,
fehérrépasaláta, lilahagyma, siitake gomba…
és hikorifával füstölt céklás kukoricakenyér.
Gyönyörű salátaöntetes pirított káposzta.
Az öntetet körtekompótból,
vörösborecetből, fehér borsból és szezámmagból készítettem.
Azt hiszem, ennyi,
szóval jó étvágyat!
Ez a bőség…
Igen?
Nem is tudom.
- Nagyon finom. - Túloztok!
Dehogy!
Sőt, visszafogjuk magunkat.
A répalevél visszarepített engem az időben.
Nagyon hasonlít az íze arra,
amit gyerekként ettem.
Akkor is így készítették el.
Gazdag ízvilág jellemzi,
és csak most ébredtem rá, hogy mennyire hiányzott.
Nagyon érdekes számomra,
hogy őrzöd az ünneplés hagyományait,
és összejöveteleket tartasz itt.
- Mint most is. - Jó estét! Ezt a csapatnak hoztam.
- Egek! - Üdv!
Hát eljöttél!
Hűha!
- Most már nem lesz gond. - Ennyi?
Már mész is? Nem maradsz itt beszélgetni?
Meglesztek.
Ne!
Nem kérsz csirkét?
Meglesztek.
Köszi, Andrew bácsi.
- Ez sokat jelent. - Oké.
Köszönjük.
- Ez mesés! - Bizony ám!
- Akkor mesélj róla! De tényleg. - Ejha!
Ez annyira…
Beugrott, és a bort, amit együtt készítettünk…
Elnézést.
Semmi baj.
Azért fontosak
az itteni összejövetelek…
Nos, az ilyenek miatt.
A…
A bácsikám elhozta ezt, és már sokan tudjátok,
hogy elveszik tőle az otthonát.
Állami beavatkozás.
Szépen hangzó kifejezés.
- Ugye? - De a tett nem az.
Nem bizony!
A holmiját csomagoljuk
már úgy egy hónapja.
Ez az utolsó hét, amit az otthonában tölthet.
És sose mondaná,
de nagyon fáj a szíve,
és igen megviseli, hogy el kell költöznie.
És ennek ellenére is áthozta a bort…
Ezt nem…
Ő és a nagyim inspiráltak a munkára, amit végzek.
Sokat tanultam tőlük az ételhagyományainkról.
Szeretem azt gondolni magamról, hogy felvilágosult vagyok,
és ismerem a feketéket, a szükségleteinket és a történelmünket.
Amikor hazajöttem, rengeteget tanultam tőlük a történelmünkről
az ételek révén, amiket eszünk, termesztünk, és az összejövetelek révén.
Így válik világossá, hogy miért olyan fontos ez.
Sose vehetik el azt, amit azok alatt a fenyők alatt tanultál.
Ezt sose vehetik el tőled,
és meg kell őrizned ezt.
A tudást, az érzést és az akaratot.
Ez mind a tiéd.
Mit készítünk? Mi ez?
Ma klasszikus dél-karolinai grillétel lesz:
disznófej.
Mindent levágtam a fejről, amit csak lehetett.
- Oké. - Itt van.
Van még egy kis vágnivaló.
Idehoznád a grillszószt?
Persze. Máris jövök.
Húsleveslében főzzük a fejet.
Szóval…
Félig húsleveslé, félig grillszósz.
Értem.
Hagyjuk, hogy leforrjon ragunak.
Rendben.
Rizzsel tálaljuk.
Mi ennek a fogásnak a története?
A rabszolgák mindig a rosszabb részeket kapták,
azokat kellett valahogy felhasználniuk,
de mivel Nyugat-Afrikából jöttek,
ahol vadásztak, és mindent felhasználtak,
tudták, hogyan kell feldolgozni az ilyen részeket.
Mi van a grillszószban?
Mustár és paradicsom az alapja.
- Oké. - Ez belemegy.
Jó. Észak-Karolinában szeretjük az ecetet,
- de nem kritizállak. - Nem?
- Hát, igyekszem. - Ma nem.
És lefőzöd?
Igen. Visszarakjuk a tűzre.
Klassz!
Oké.
Tehát ez mind a fejről van?
- Igen. - Nyelv, szem? Minden.
- Minden. - Hogy tudjam.
Látod azt ott?
- Ami nincs ott, itt van. - Bármi is volt ott.
Belekerül a grillszósz.
Ez az!
- Hozok egy kanalat. Kell valami? - Nem, hozd csak!
- Oké. - Te meg gyere,
mert ez megy a tűzre!
Meddig fogod főzni?
- Fél óráig. - Oké.
Hadd főjön!
Rotyogjon!
A szósznak jó az illata.
Itt van a buli?
- Áthívtuk a közösséget. - A közösség.
Csatlakozzatok!
Mi újság, édes?
Hahó!
Üdv! Hogy vagytok?
Ez az!
Rendben. Gyönyörű.
Igen, pont ide!
- Húzd ki! - Húzd ki a rácsot!
Rendben, ez király!
- Csak fel akar… - Készen áll.
Pirított bürkével kényeztetem magam.
- Oké. - Jól van.
- Hallani mindenhol? - Igen!
Én hallottam.
- Ropogós. - Innen tudni.
- Így van. - Én is kérek.
- Andrew bácsikám készítette a bort. - Jól van.
Ez szilvabor.
Igyunk a felmenőinkre, a vénekre…
A felmenőinkre, igen.
…a múltra, jelenre és jövőre!
- Persze. - Ez az!
- Csirió! - Csirió!
- Klassz! - Ez jó.
- Igen. - Finom.
- Megy a disznóhoz.
Őseink története nem csupán Délen kezdődik és ér véget.
A rabszolgaság Északon is virágzott.
NEW YORK-I TŐZSDE
New York volt a születendő új nemzet alappillére.
És míg alapító atyáink írták meg az alkotmányt Philadelphiában,
az új demokrácia ízeit az ő rabszolga szakácsaik alapozták meg.