Olemme Sullivan's Islandin rannikolla rannan tuntumassa.
Se oli ensimmäinen pysähdys orjuutetuille,
kun heidät tuotiin Charlestonin satamaan.
Tänne tuli paljon esivanhempiamme.
Neljästäkymmenestä kuuteenkymmeneen prosenttia orjista -
tuotiin Charlestonin kautta.
Paikka näyttää aivan Länsi-Afrikalta, mistä he lähtivät.
Se oli melkein kuin julma pila.
Heidät tuotiin takaisin lähtöpaikkaan.
Kun esivanhempamme tulivat tänne,
he kai luulivat matkan olevan ohi.
Se oli vasta alussa.
NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
RIISIN VALTAKUNTA
Charleston, Etelä-Carolina.
Täällä on muinaista kauneutta.
Merenrannan taianomaista tenhoa.
Hedelmällistä maata kutsutaan alamaaksi.
Olen aina tuntenut täällä ohittamatonta raskautta.
Pimeys vaanii heti pinnan alla.
Tämä oli orjakaupan pääkaupunki.
Saavuimme kahleissa satatuhatpäisinä.
Seisoimme orjatorin myyntilavoilla,
levitäksemme pitkin etelää.
NEEKEREITÄ MYYTÄVÄNÄ
Etelä-Carolinaan jääneet olivat orjina plantaaseilla,
jotka tuottivat maan vaurauden siemenen.
Eivät puuvillalla, vaan riisillä.
Eräässä vaiheessa sitä vietiin lähes 455 tonnia vuodessa.
Orjakaupan seurauksena Charlestonista -
tuli väkilukuun nähden Amerikan rikkain kaupunki.
Ruokahistorioitsija Michael Twittyllä -
on ilmiömäinen kyky löytää totuus menneisyydestä -
puhumalla pelkästä ruuasta.
Täällä asuvat Afrikkalaiset ovat sekoitus ihmisistä,
jotka ovat viljelleet riisiä tuhansia vuosia.
Kun riisiä aletaan viljellä enemmän,
on tehtävä jotain puille ja suomaalle.
Ne pitää siirtää.
Riisiplantaaseja varten siirrettiin enemmän maata -
kuin mitä pyramidien rakentamiseen vaadittiin.
Sen jättämä arpi näkyy avaruuteen asti.
On vaatinut valtavasti työvoimaa,
jotta plantaasit saatiin edes rakennettua.
Siitä huolimatta, että kärsimme helvetissä,
ja meidät näännytettiin työllä…
Saimme silti jotenkin aikaan -
oman keittiömme.
Kun syöt ruokia,
joita olen yrittänyt koota historian hämäristä,
sinun pitää ymmärtää, että olet esivanhempiesi seurassa.
Tehtävämme on jatkaa perinnettä,
ettei heidän henkensä kuole.
Teemme yhden monista pataruuista.
Riisiä. -Se on tärkein ainesosa.
Seuraava tärkeä tekijä.
Okra.
Sitä on kaikkialla.
Kaikilla on okraa.
Periafrikkalaista
Todella.
Laardia.
Kaksi kolmasosaa sipulista.
Kaksi kolmasosaa.
Kaikki tomaatti.
Kaikki tomaatit sekaan.
Aivan.
Lusikallinen suolaa.
Chili on tärkein ainesosa.
Olemme chilikansaa.
Toimme sen tänne. -Aivan.
Persiljaa. -Vähän rosmariinia.
Sitten rapua.
Nytkö ravut? -Kaikki.
Oliko tämä tavallinen tapa -
valmistaa ruokaa siihen aikaan?
Lämpiminä vuodenaikoina kyllä.
Aivan. -Lientä.
Selvä.
Ja riisi.
Selvä. -Näin.
Osaatko maistaa oikein?
Miten maistetaan?
Ei kauhasta.
Mistä tiesit? -En tiedä. Mistä itse?
Äiti opetti. -Niinpä.
Ja Länsi-Afrikassa…
Maista.
Näin se tehdään.
Kiehtovaa, että molemmat tietävät.
Olemme nähneet sen.
Jonkun on pitänyt näyttää se sukupolvelta toiselle,
jotta tiedämme, mitä tehdään.
Tulee huutia, jos laittaa lusikan suuhun.
Ei suuta kiinni lusikkaan.
Nimenomaan.
Paljon kiitoksia.
Laitetaan kansi päälle.
Selvä.
Näin.
Loistavaa.
Annetaan sen olla.
Työssäni -
tutkin orjien keittiötä ja ruokaa.
Ihmisten on tärkeä ymmärtää,
ettei omaisuus tai ruoka -
liittynyt heistä käytettyihin nimiin,
tai luuloihin heistä.
He pitivät itseään kunnon aterian arvoisina.
Sen valmisti vaimo miehelle, mies vaimolle,
isä lapsille, isoäiti lapsenlapselle.
He tiesivät oman ihmisarvonsa
Kaikki näyttää valmiilta, veli Twitty.
Kyllä vain.
Millainen ensimmäisestä okrakeitostasi tulee.
Paineita. -Ja avotulella.
Liikaa paineita.
Kiehuu hienosti.
Kappas vain. -Näyttää hyvältä.
Tuoksuu upealta.
Kokeilen uutta… -Tiukkana.
Tiukka. Uusi tapa.
Herkullista.
Mitä maistat?
Enimmäkseen tomaatin ja sipulin vuorovaikutuksen.
Siitä syntyy kastike.
Eikä okra ole liian vahva.
Se on taustalla. -Aivan.
Oikein hyvää.
Tämä on… -Minähän sanoin.
Hengellinen kokemus.
Tämä on soul foodia.
Olemme ainoa kansa,
joka nimesi keittiön jonkin aineettoman mukaan.
Sen voi tuntea kuin rakkauden tai jumalan.
Se on täysin ylimaallista.
Se on yhteys meidän ja kuolleiden -
sekä meidän ja syntymättömien välillä.
Mietin paljon etelän taloudellista menestystä,
ja sen yhteyttä mustien viljelemään maahan.
Sukupolvien ajan asiantuntemuksemme loi olosuhteet yhdelle lajikkeelle.
Carolinan keltainen riisi.
Charlestoniin lentäessään näkee vain riisipeltoja.
Täällä viljeltiin riisiä jo ennen Carolinan keltaista.
Mutta kukaan ei ollut hyvä siinä ennen afrikkalaisia.
Glenn Roberts on ruokamaailman kummisetä.
Hänen yrityksensä, Anson Mills,
on pääosin vastuussa Carolinan keltaisen riisin paluusta,
kun se oli lähes kadonnut.
Kuuluisaa Carolinan riisiä.
Juuri sitä.
Mitä tästä riisistä pitää tietää?
Tämän pariin herätään ja sen luo mennään kotiin.
Carolinan keltaisesta riisistä -
on ennen sisällissotaa enemmän reseptejä -
kuin mistään muusta amerikkalaisesta peruselintarvikkeesta.
Amerikkojen ensimmäinen pitkäjyväinen lajike maailmanmarkkinoilla.
Siitä tuli haluttua Indonesiassa ja Aasiassa.
Se pääsi jopa Japanin tiukan tuontiseulan läpi.
Minne riisi katosi?
Monta asiaa tapahtui, mutta perussyy on se,
että afrikkalainen taito katosi.
Orjuuden loputtua liiketoimintamallia ei ollut.
Koko homma räjähti käsiin.
On hämmästyttävä havainto,
että sisällissodan jälkeen Charlestonin riisintuotanto kutistui 80 prosenttia.
Kauanko olette viljelleet tätä riisiä?
21 vuotta.
Lähdin mukaan tähän kunnioittaakseni äitiäni.
Hän kaipasi riisiä, jolla kasvoi.
Hän jauhoi riisiä itse.
Kun äiti oli kuolemassa,
halusin antaa hänelle muiston lapsuudesta.
Siksi teen tätä.
Tuntuuko hankalalta olla valkoisena tällä alalla?
Todellakin.
En halua olla valkoinen etuoikeutettu,
joka tekee rahaa jollakin, mitä ei omista.
Olen valinnut hyvityksen tien.
Emme rahasta siemenillä. Jaamme niitä ilmaiseksi.
Kaikille, joilla on oikeus siihen.
Ja se on mahdollista,
koska myyt tuotetta joka puolella.
Maailmanlaajuisesti.
Siitä saatavat tulot -
antavat mahdollisuuden lahjoittaa siemeniä eri yhteisöille.
Oletko sitä mieltä, että Carolinan keltainen riisi -
on orjuuden perintö?
Sitä ei olisi ilman orjuutta.
Se jätetään usein sanomatta.
Sitä ei voi välttää.
Charlestonissa riisi on kaikkein tärkeintä.
Se edustaa orjuuden kauhuja.
Charlestonilla on maine ruokapääkaupunkina.
En voinut olla huomaamatta,
että vaikka kaupunki menestyy yhä orjuuden ansiosta,
keskustan ravintoloilla ei ole mustia omistajia.
Historiallisesti ei ymmärretä,
mistä etelän keittiö on alkujaan peräisin.
Katselin omaa kaupunkiani, enkä nähnyt kulttuuriani edustettuna.
Näin sitä vain ravintoloiden listoilla.
Charlestonin ruokaa rakastetaan, mutta mistä se tulee?
Gullaheilta.
Etelä-Carolinan orjuuden yhteisestä kokemuksesta -
syntyi kansa nimeltä gullahit.
Keittiömestari BJ Dennis johtaa liikettä,
joka haluaa tuoda huomiota ruokaperinteille.
Yksityiskeittiömestari ja pitopalveluyrittäjä,
veli BJ, kuten minä sanon,
järjestää pop-up päivällisiä ympäri maan.
Ne ovat tehneet hänestä gullah-keittiön keulakuvan.
Jos haluan päästä gullah-keittiön ytimeen,
pitää lähteä Charlestonista taianomaisille Merisaarille.
MERISAARET
Kun puhumme gullaheista, kenestä me puhumme?
Ihmisistä, jotka elivät alamaiden merisaarilla.
Vapaina ja orjina.
Eristyksen takia esivanhempamme -
saivat paremmin säilytettyä afrikkalaiset juurensa.
Paremmin kuin mikään muu afroamerikkalainen kulttuuri.
Miksi gullahit olivat eristyksissä?
Totta puhuen saaret olivat paha paikka siihen aikaan.
Malaria riehui.
Moni eurooppalainen lähti kesällä vuorille,
tai muualle osavaltioon tautia pakoon.
Länsiafrikkalaiset olivat enemmän immuuneja malarialle.
Meille eristäytyminen oli hyvä,
koska juuret ja kulttuuri säilyivät.
Silloin eristys oli hyvä.
Nykyään täällä ei haluta asua.
Kaikki kallistuu.
Joka puolella on golfkenttiä ja hotelleja.
Miten kulttuuri säilytetään?
Minusta sitä ei saa unohtaa.
Tämä ei ole kuolevaa, katoavaa kulttuuria.
Olemme yhä täällä, kukoistamme ja taistelemme.
BJ vei minut St. Helenan saarelle.
Tapasin hänen opettajansa, Bill ja Sara Greenin,
Gullah Grubin omistajat.
Bill Green ja hänen vaimonsa Sara.
Ihailin heitä aina.
Herra Green oli TV:ssä.
Hän oli ylpeästi gullah.
Seuraavaksi paistetaan kanaa.
Tehdään se vanhaan tyyliin pannulla.
Ihan kuin isoäitikin teki.
Niin se tehdään tänään.
Hän oli ensimmäisiä kokkeja, joiden ruoka puhutteli.
Se oli osa perintöämme.
Sitten katkaravut.
Näytän, miten se tehdään gullah-tyylillä.
Moni tekee kastikkeen miten sattuu.
Minä näytän, miten maku pysyy soosissa.
Gullah-keittiö lähtee ensinnäkin rakkaudesta.
Ja vuodenajoista.
Käytetään kasvukauden tuotteita.
Mitä tänään syödään?
Punaista riisiä,
meriharjusta,
maissileipää ja vihreitä papuja.
Kerron pienen tarinan siitä,
koska sillä sain hurmattua vaimoni.
Harjuksella.
Mikä sen salaisuus on?
Salaisuus on mausteissa ja rakkaudessa.
Hän maistoi sitä ja sanoi,
ettei ole syönyt vastaavaa aikoihin.
Onko tarina tosi?
Onhan se.
Piti ottaa toinenkin annos, jotta taivuin hänelle.
Varmuuden vuoksi.
Totesin, että hän osaa kokata.
Hyvät herrat.
Meriharjus.
Hienoa.
Harjusta ja riisiä.
Herkullista.
Todella hyvää.
Meriharjus.
Täällä kävi vanha herrasmies.
Hän tuli muulin vetämällä vaunulla,
jossa oli iso saavillinen harjusta.
Hän kulki naapuruston läpi laulaen.
Meriharjusmies
Harjusta viisi senttiä kilo Ota pannu mukaan
Meriharjusmies
Kun istui kuistilla,
harjus tuoksui kilometrin päähän.
Kaikki tekivät sitä eri tavoilla.
En voi lakata puhumasta siitä.
Pitää yrittää syödä välillä.
Se on niin hyvää.
Mitä seuraavaksi?
Tämä on okragumbo.
Gullahit söivät sitä lähes päivittäin.
Kadulla oli joka päivä ainakin pari taloa,
joissa syötiin okragumboa tai -keittoa.
Tosi hyvää.
Gullahien ruuan tuntee syödessään.
Se on keittiömme hyviä puolia.
Syödessään tuntee, että kehoon menee jotain.
Kulhollinen vie pitkälle.
Vaikka ei pitäisi okrasta,
sitä on silti osattava laittaa.
Se on keittiön pääasioita.
Ruokavalion tärkein vihannes.
Keneltä opit tekemään gumboa?
Varttuessani -
isoisä kasvatti vähän kaikkea, mutta eniten okraa.
Isoäiti teki huippua okrakeittoa.
Kasvoin ja katselin, kun äiti teki sitä.
Oletteko ylpeitä veli BJ:stä?
On siunaus, että hän pitää kulttuuria yllä.
Minulle on upeinta, että ihmiset, joita ihailin nuorena,
sanovat että olen oikealla tiellä.
Se motivoi jatkamaan sen parissa, mitä pitää tehdä.
RUKOUSHUONE
Gullah hyppäsi tälle alueelle.
Se syntyi, kun meidät tuotiin tänne.
Niin se on.
Nyt on gullah-festivaali, ja kaikki haluavat tietää siitä.
Se oli teillä aina, mutta ette tienneet sitä,
koska luulitte olevanne alempiarvoisia.
Se on parasta, mitä on tapahtunut.
Tunnet oman kulttuurisi parhaiten.
Luojan kiitos siitä.
Kiitos rukoushuoneesta.
Kiitos saamistamme opettajista.
Olen ylpeä juuristani.
Tule, pyhä henki, jolla on taivaallinen voima.
Sytytä pyhä rakkauden liekki kylmiin sydämiin.
Katsokaa, miten kannamme taakan.
Sielumme eivät nouse maasta taivaalliseen iloon.
Rukoilemme plantaasin puolesta, taivaallinen Isä.
Tämä ei ole lepopaikkamme, jota pyydämme pyhään nimeen.
Aamen.
Kun jatkoin uppoutumista gullah-kulttuuriin -
päädyin yhdelle syrjäisimmistä merisaarista.
Daufuskien saarelle pääsee vain veneellä.
Veli BJ valmistelee perinteisen kokonaisena grillatun porsaan -
neiti Sallie Ann Robinsonin kotona.
Neiti Sallie. Hoidamme tämän.
Selvä.
Neiti Sallie Ann on kokki ja keittokirjakirjailija.
Hänet tunnetaan myös nimellä Gullah-diiva.
Hyvä.
Olen kuudetta sukupolvea. Synnyin täällä.
Emme osanneet muuta kuin elää maan antimilla.
Viljelimme puutarhaa.
Merestä saimme katkarapua, kalaa ja rapuja.
AFRIKAN SUOLAA
Metsästä löytyy riistaeläimiä.
Elimme hyvää elämää.
Laitetaan siansorkat tänne.
Upeaa. -Putsataan ne.
Kohta niistä voi tehdä ruokaa.
Lisään herneitä, kun liha kiehuu.
Herneitä ja siansorkkaa.
Onko "leveä elämä" tuttu lausahdus?
Totta kai.
Orjuuden aikaan -
sika oli tärkeä eläin.
Plantaasin ihmiset teurastivat sen isännälleen,
mutta saivat vain huonoja osia.
Sorkat, häntä ja sisälmykset.
He tekivät niistä osista, joita isäntä ei halunnut -
upeaa ruokaa perheelleen.
Nyt se on palaamassa muotiin herkkuna.
Puhutaan poisheitettävistä osista.
Heitetään ne tänne.
Teen niistä jotain, mikä kelpaa kaikille.
Mitä seuraavaksi?
Annetaan kiehua 30-40 minuuttia.
Sitten pesen herneet ja lisään ne.
Sinne vain.
Tällä kertaa peltoherneitä.
Tuleeko mausteita tai muuta?
Ei vielä. Odotan herneitä.
Sen jälkeen lisään sipulia.
Siitä se lähtee. -Nimenomaan.
Hienoa.
Upea aromi.
Onko valmista?
Otetaan se ulos. Tähän suuntaan.
Yksi, kaksi, kolme.
Hyvä.
Nosta.
Ylös.
Mitä siihen tulee?
Chiliä, kuivattua inkivääriä ja valkosipulia.
Mikä tekee perinteestä erityisen?
Tätä harrastettiin vain kerran vuodessa.
Yleensä talvella ja koko yhteisön voimin.
Kaikki perheet olivat mukana ja sikoja paljon.
Ne paloiteltiin.
Osa suolattiin kinkuksi.
Osa savustettiin, osasta tehtiin makkaraa.
Se oli yhteisöllistä.
Lihaa ei syöty joka päivä kuten nykyään.
Niin. -Tällä ruokittiin yhteisö.
Yleensä se tehtiin talven varalle.
Vuosittainen tapahtuma.
Keneltä opit tämän?
Opitko itse?
Seurasin vanhimpia.
Neiti Sallie Annia. -Niinkö?
Puhuin vanhimmille -
ja neiti Sallielle. Tosin hän ei ole vanha.
Sitä ei voi sanoa.
Lasten on oltava mukana. Ja kun he kasvavat,
he osaavat ruokkia oman perheensä.
Eläin antaa meille elämän.
Eläimen tappamista pitää kunnioittaa.
Aivan. -Sitä ei saa pilata.
Vahditaanko tätä koko yö?
Kyllä. -Tänään ei nukuta.
Eikö?
Kukaan ei nuku.
Juodaanko kaljaa vai kahvia?
Ei ole kuuma, joten olut ei kuivata.
Selvä. -Jos olisi kuuma, sanoisin vettä.
Niinpä.
En halua, että sammut.
Odotan hiilloksen jäähtymistä. Se ei saa olla liian kuuma.
Tähän. -Selvä.
Tule ihmeessä käymään.
Takaisinko? -Tulen luo.
Voit tulla kolmen tai neljän aikaan.
Olemme täällä aamuun asti.
Lisään hiiliä alle.
Näyttää hyvältä. Nyt vain odotetaan.
BJ:n omistautumisen vaikutuksen tuntee.
Hänen vaikutuksensa leviää koko yhteisöön.
Apexissa, Pohjois-Carolinassa -
tapasin Gabrielle Eitiennen,
joka on tutkinut omia juuriaan ruuan avulla.
Aloin tutkia Merisaaria -
ja tutustua BJ:n Pohjois-Carolinassa tekemään työhön.
Muistan tulleeni kotiin ja nähneeni kaalinsiemeniä kuivumassa isoisän luona.
Kysyin, mistä on kyse.
Hän sanoi, että siemenet kerätään kuivaamalla.
Pyysin toistamaan sen.
Tutkimukseni sopi siihen,
mitä opin isoisältäni.
Joten palasit kotiin New Yorkista.
Suunnilleen niin.
Pakkasin kamani pakuun -
ja lähdin tien päälle.
Se oli kohtalo.
Mitä isoisäsi sanoi, kun palasit kotiin?
Hän ei ollut uskoa,
että näkisi minut täällä kepin kanssa.
Se on aika…
Huvittavaa.
Jaan vanhimmilta saamiani oppeja -
järjestämällä illallisia yhteisölle.
Niissä keskitytään siihen, miten vaalimme ja säilytämme -
mustien ruokaperinnettä.
Tämä ruokkii yhteisöt ympärillämme.
Täällä on kauppoja,
mutta se ei ole sama kuin kerätä ruokansa itse.
Tai ostaa vihannekset tutulta.
Olen järjestänyt uudelleen sen, miten saamme tuoreita aineksia.
Olen vasta pääsemässä vauhtiin.
Paikassa on mahdollisuuksia.
Se on tärkeää perinteisesti mustalle yhteisölle.
Gabriellen sitoutuminen maahan,
jolla hänen sukunsa on elänyt sukupolvia, on ihailtavaa.
Mutta sain kuulla, että paikka oli vaarassa.
Mitä maalle tapahtuu?
Liikennevirasto rakentaa moottoritietä.
Kaksikaistaisesta tiestä tehdään seitsemänkaistainen.
Sen pitäisi mennä puutarhan läpi.
Tuosta vierestä.
Toisella puolella sedät Andrew ja Lynn joutuvat muuttamaan.
Kaikki sukulaisteni tuolta -
ja osa tältäkin puolelta joutuvat muuttamaan.
Vaihtoehtoja ei ole. Jäädä ei saa.
Kyse on siis pakkolunastuksesta.
Juuri niin.
Mitä se merkitsee suvullesi?
Siitä on vaikea edes puhua.
He ovat 70- tai 80-vuotiaita eivätkä halua muuttaa.
He ovat asuneet täällä pitkään.
Andrew-setä hoitaa puutarhaa kanssani.
Jos hänet siirretään muualle,
se muuttaa kaiken.
Hullua on se, että setäni mukaan -
maalla ei joskus kasvanut edes ruohoa.
Se oli ei-toivottu asuinpaikka.
Niin se päätyi mustien hallintaan.
Se suostuttiin myymään vain mustille.
Olemme hoivanneet maan kuntoon -
ja antaneet osan itsestämme sille.
Ja nyt…
Pitää lähteä. -Niin.
Kun mietimme, mitä maa ja tila tarkoittavat meille,
vaalimme samalla ruokaperinnettä,
iloa, naurua ja luovuutta, joita maa tuottaa.
Sen jatkaminen näissäkin olosuhteissa -
tuntuu vastarinnalta.
Taivaan Isä, kiitän Gabriellesta -
ja kaikesta, mitä hän tekee -
yhdistääkseen meidät pöydän ja ruuan ympärille.
Pöydässä syntyy monia tarinoita -
ja perinteitä luodaan.
Olemme kiitollisia tästä kodista.
Maatilasta, jolla on pitkä historia ja perinteitä.
Pyydämme siunausta tälle aterialle.
Upeaa. Kiitos.
Kiitos sinulle.
On ihanaa olla rakkauden ympäröimä.
Poulet rouge -kanaa.
Grillasin sen hiilloksella ja suolasin kaksi päivää -
rakkaudella, kanelilla, juustokuminalla ja savupaprikalla.
Päällä on mansikkaviinissä haudutettua salottisipulia.
Kuivattuja peltoherneitä ja valkoisia papuja,
Naurissalaatti, punasipulia ja siitakesientä.
Hikkorisavustettu punajuurimaissileipä.
Kaali on hiillostettu.
Kastikkeessa on säilykepäärynää,
punaviinietikkaa, valkopippuria ja seesaminsiemeniä.
Siinä taitaa olla kaikki.
Nauttikaa ja syökää.
Tämä lajike…
En tiedä.
Tosi hyvää. -Onpa dramaattista.
Ei ole.
Yritän hillitä itseni.
Nauris vei minut ajassa taaksepäin.
Se on lähinnä sitä makua,
jonka muistan lapsuudesta,
kun vihanneksia tehtiin näin.
Maussa on sellaista syvyyttä,
jota en tajunnut kaipaavani ennen tätä.
Minua kiinnostaa suuresti se,
että olet juhlaperinteen portinvartija -
ja jatkat kokoontumista täällä.
Juuri näin. -Tämä on teille.
Voi luoja!
Pääsit tulemaan.
Olkaa kunnolla? -Siinäkö kaikki?
Etkö jää juttelemaan hetkeksi?
Olkaa siivosti.
Etkö halua kanaa?
Olkaa siivosti.
Kiitos, Andrew-setä.
Tämä on tärkeää.
Kiitos.
Tätä tarkoitin. -Juuri tästä puhuin.
Puhu sitten.
Tämä tuntuu siltä…
Hän toi yhdessä tekemämme viinin. Se on…
Anteeksi.
Ei se mitään.
Syy siihen,
että kokoontuminen on tärkeää,
on juuri tässä.
Setäni,
joka juuri toi tämän. Moni teistä tietää jo,
että hän joutuu jättämään kotinsa.
Se pakkolunastetaan.
Se kuulostaa harmittomalta.
Niinpä. -Mutta ei ole.
Niin.
Olemme pakanneet tavaroita.
Edellisen kuukauden ajan.
Hän on viimeistä viikkoa kotonaan.
Hän ei sano sitä,
mutta hänen sydämensä on raskas.
Hän tuntee muuton vaikutukset itselleen.
Mutta silti hän toi tämän meille.
En osaa…
Hän ja isoisä ovat innoittaneet työtäni.
He ovat opettaneet paljon ruokaperinteestämme.
Luulin olleeni hereillä.
Olin tietävinäni paljon mustien historiasta ja tarpeista,
mutta kotiin tultuani olen oppinut paljon lisää.
Se on tullut ruuan kautta -
ja tällaisista kokoontumisista.
Se osoittaa, miksi se on tärkeää.
Kukaan ei voi viedä pois sitä, mitä olet oppinut näiden puiden alla.
Sitä ei voi viedä pois.
Pidä kiinni siitä.
Tiedosta, tunteesta ja innostuksesta.
Se on sinun.
Mitä tapahtuu?
Tänään tehdään Etelä-Carolinan grillien klassikko.
Sianpäämuhennos.
Hienonnetaan kaikki mahdollinen, mitä päästä löytyy.
Selvä. -Tässä.
Vielä vähän leikattavaa.
Voisitko hakea grillikastikkeen?
Totta kai.
Pää on keitetty tässä liemessä.
Eli.
Puolet lientä, puolet kastiketta.
Selvä.
Se saa hautua kuin pata.
Selvä.
Tarjoillaan riisillä.
Mikä ruokalajin tausta on?
Teorian mukaan orjat saivat huonoimmat osat -
ja joutuivat pärjäämään niiden kanssa.
Mutta tulimme Länsi-Afrikasta.
Siellä metsästettiin ja eläimet käytettiin kokonaan.
Osasimme käyttää huonoja osia oikein.
Mitä tässä grillikastikkeessa on?
Se on sinappikastike, jossa on mukana tomaattia.
Selvä. -Kaikki pataan.
Pohjois-Carolinassa käytetään etikkaa.
Mutta en puhu pahaa. -Etkö?
Yritän parhaani.
Keitetäänkö se kasaan?
Laitetaan se kohta tulelle.
Hienoa.
Selvä.
Eli kaikki, mitä päässä on.
Kaikki. -Kieli, silmät ja kaikki.
Kaikki. -Haluan tietää.
Näetkö?
Tuossa on kaikki mitä jäi. -Siinä oli jotain.
Seuraavaksi kastike.
Upeaa.
Haen lusikan. Tarvitsetteko näitä? -Voit viedä ne.
Hyvä. -Lähdetään nuotiolle.
Pata tulelle.
Kauanko sitä keitetään?
Puolisen tuntia.
Haudutellaan.
Antaa sen kuplia.
Tuoksuu hyvältä.
Täälläkö on bileet?
Koko yhteisö kutsutaan.
Tulkaa mukaan.
Mitä kuuluu?
Miten kaikilla menee?
Upeaa.
Juuri siihen.
Vedä se pois.
Hyvä.
Hän haluaa mukaan. -Hän on valmis.
Herkuttelen nahalla.
Kuuluuko sinne asti?
Selvästi.
Karkkia. -Se kertoo kaiken.
Oikein. -Jätä minullekin.
Andrew-setäni teki viinin.
Se on luumuviiniä.
Nostetaan malja esivanhemmille, vanhimmille…
Menneille, nykyisille ja tuleville.
Ehdottomasti.
Kippis.
Hyvää.
Niin on.
Hyvä tasapaino. -Sopii possulle.
Esivanhempiemme tarinat eivät ala ja pääty vain etelässä.
Orjuus kukoisti myös pohjoisessa.
New York oli nousevan maan selkäranka.
Kun perustajaisät laativat perustuslakia Philadelphiassa -
heidän orjakokkinsa loivat uuden demokratian ruokatottumukset.
Tekstitys: Juhani Tamminen