SULLIVAN-ØEN SOUTH CAROLINA, USA
Vi er ved bredden af Sullivan-øen lige her på stranden.
Dette var første det første stop for slaverne,
da de kom gennem Charlestons havne.
Dette var indgangen til USA for mange af vores forfædre.
Op mod 40% til 60% af alle de slavebundne afrikanere
kom igennem Charlestons havn.
Det ligner noget af landskabet fra Vestafrika, hvor de kom fra.
Så de tænkte måske, det var en ond joke.
De blev ført tilbage til der, hvor de kom fra.
Jeg forestiller mig, da vores forfædre kom,
så troede de, at rejsen var slut.
Nej, den var kun lige begyndt.
EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
RISKONGERIGET
Charleston, South Carolina.
Steder emmer af en ældgammel skønhed.
En mytisk charme ved denne kyst.
Dette frugtbare land kaldte de for "Lavlandet."
Dog har jeg altid følt, at stedets bedrøvende fortid tynger mig.
Et mørke lige under overfladen.
Dette var hovedstaden for hele landets slavehandel.
Vi ankom hertil i kæder i hundredtusindvis
og stod på auktionsplatformen i byens gamle slavemarked
for at ende i sydstaterne.
SORTE TIL SALG PÅ AUKTION
Men dem, der blev i South Carolina, var slaver på plantager
der genererede USAs rigdom til at starte med,
ikke med bomuld, men med ris…
…som landet på et tidspunkt eksporterede over 45 millioner kilo af.
Charleston blev, pga. slavehandlen,
den rigeste by per indbygger i USAs tidlige dage.
Jeg har kendt madhistorikeren Michael Twitty et par år nu,
og jeg imponeres altid over hans evne til at omtale sandheden om vor folk
ved bare at tale om mad.
De afrikanere, der er her, er en kombination af mennesker,
der har groet ris over tusind år,
og da man begyndte at investere i ris som hovedafgrøde,
var der alle de her træer og moseområder,
der skulle flyttes.
Der blev flyttet mere land for at skabe risplantagernes landskab,
end der blev flyttet for at lave pyramiderne.
Wow.
Det ar, disse plantager efterlod, kan ses fra rummet.
Og det viser en, hvor stor en mængde arbejde det tog
for at skabe disse risplantager.
Selvom vi var i helvede, selvom vi led,
selvom vi blev arbejdet ihjel,
så lykkedes det os på trods af den galskab
at skabe et madunivers.
Så når du spiser den mad,
som jeg prøver at lave fra vores histories fragmenter,
så skal du forstå, at du er i vores forfædres tilstedeværelse,
og at vores arbejde går ud på at holde de traditioner i live,
så de, ligesom sjælen, aldrig dør.
Vi skal tilberede en ud af mange retter, der tilberedes i én gryde.
-Vi har ris. -Hovedingrediensen: Ris.
Og den næste vigtige komponent?
Okra.
Det findes overalt i sorte køkkener.
Alle har okra.
-Det er typisk afrikansk. -Typisk afrikansk, ja.
Jeg har noget fedt.
To tredjedele af løgene.
To tredjedele.
Alle tomaterne.
Okay, så alle tomaterne ryger i.
Ja.
En skefuld salt.
Og chilipeber, den vigtigste ingrediens.
Vi var chilipeberens folk.
-Vi tog den med. -Korrekt.
-Persille. -Én til knivspids rosmarin.
Jeg hælder vores krabber i.
-Okay. Så nu skal krabberne i. -Jep, dem alle.
Er det her også kendetegnende for,
hvordan de slavebundne folk lavede mad?
I løbet af årets varme måneder, ja.
-Klart. -Suppetid!
Okay.
Og risen, tak.
-Cool. -Sådan der.
Ved du, hvordan man smager?
Hvordan smager du?
Ikke fra skeen, hvordan så?
-Hvor vidste du det fra? -Ingen idé. Dig?
-Min mor lærte mig det. -Ja.
Da jeg tog til Vestafrika…
Prøv det.
Sådan gør man der.
Er det ikke fascinerende, vi begge lærte…
Det så vi.
Noget måtte jo føre det trick videre fra generation til generation,
før vi kunne vide det.
Man fik tæsk, hvis man stak skeen i munden.
Rør ikke skeen med munden. Præcis.
Lige præcis.
-Tusind tak. -Okay.
Nu skal låget på igen.
Okay.
Sådan der.
Perfekt.
Nu lader vi den simre.
I mit arbejde
beskæftiger jeg mig med, hvad slaverne spiste.
Det er vigtigt for folk at indse,
at deres materielle liv og kogekunst
intet havde at gøre med det, folk kaldte dem,
og dem, de troede, de var.
De tænkte, de var et anstændigt måltid værdigt…
Et måltid der blev tilberedt fra mand til kone eller omvendt.
Fra far til børn, fra bedstemor til barnebarn.
De ville behandles menneskeligt.
Broder Twitty, vi er da vist ved at være der?
Ja, min ven.
-Gryden… -VI får se, hvordan din suppe bliver.
-Det er meget pres. -Og så over åben ild endda.
Det er meget pres.
Åh, den koger fint.
-Sådan der, se lige der. -Det ser godt ud.
Det dufter fantastisk.
-Så prøver jeg lige den nye… -Helt stramt.
Jeg strammer. Den nye metode.
Wow, det er lækkert.
Hvad kan du smage?
Jeg kan primært smage tomaterne og løgene interagere med hinanden.
De skaber deres egen sovs.
Og okraen er ikke for dominerende rent smagsmæssigt, vel?
-Altid i baggrunden. -Klart.
Det er så lækkert.
Wow.
-Dette er… -Hvad sagde jeg?
Det er en spirituel oplevelse.
Vi kalder vores mad soul food.
Vi er det eneste folk,
der navngav vores kogekunst efter noget usynligt,
som man kan mærke såsom Guds kærlighed.
Noget fuldstændig transcendentalt.
Det handler om forbindelsen imellem os og de døde
og os og dem, der venter på at blive født.
Jeg tænker ofte på, hvordan sydstaternes økonomi
var bundet op på den jord, de sorte dyrkede.
Og i generationer definerede vores ekspertise regionen med én afgrøde,
nemlig Carolina-guldris.
Når man flyver over Charleston, ser man kun rismarker.
Der var mange ristyper her, inden Carolina-guldris kom,
men ingen kunne finde ud af at dyrke ris, inden afrikanerne kom.
Glenn Roberts er som en gudfar i den kulinariske verden,
og hans firma, Anson Mills,
er hovedansvarlig for at bringe Carolina-guldris tilbage på bordet,
selvom de var pist forsvundet.
Så det her er de berømte Carolina-guldris.
Præcis.
Hvad er vigtigt for os at vide om den ris?
Det er de ris, folk vågner op til, det er den ris, de kommer hjem til.
Der er flere tidligere opskrifter
fra tiden i USA inden borgerkrigen for guldrisen,
end der var opskrifter for nogen anden basisvare i amerikansk historie.
Det var den første type ris i USA, der blev vigtig for verdenshandelen
og blev eftertragtet i Indonesien og Asien,
og det trængte endda igennem i Japan, så berømte var de.
Så hvor forsvandt risen hen?
Det er en kombination af ting, men her er de vigtigste aspekter:
Den afrikanske groekspertise forsvandt.
Slaveriet var forbi, og de havde ingen forretning,
så det fejlede i katastrofal grad.
Det er forbløffende at indse,
at Charleston oplevede en næsten 80% nedsat risproduktion efter borgerkrigen.
Så hvor længe har du dyrket disse ris?
Enogtyve år!
Jeg kom ind i denne branche for at hylde min mor.
Hun savnede risen. Hun voksede op med dem. Hun knuste dem selv.
Da min mor var døende, indså jeg,
jeg ville give hende det, hun havde i sin barndom.
Derfor startede jeg dette.
Har du så komplicerede følelser som hvid mand, der arbejder med dette?
Bestemt.
Man vil ikke være den hvide, privilegerede person…
…der tjener penge på noget, der ikke er ens eget.
Jeg har valgt at drive min virksomhed på en måde, der ærer slaverne,
og det betyder, at vi ikke tjener på frøene, vi giver dem væk.
Til alle, der spørger og fortjener dem.
Og det, der gør det muligt for dig at gøre det,
er, at du sælger de ris til alle dine kontakter.
-I verden. -I hele verden.
Og de indtægter, der kommer fra det salg,
gør dig i stand til at give de frø væk til forskellige lokalsamfund.
Mener du så, Glenn, at denne type Carolina-guldris
er slavernes arv?
Uden slaveri var denne ris her ikke.
Det er noget, vi ofte glemmer.
Men sådan er det.
Hvor end du ser hen i Charleston, så ser du ris.
Det repræsenterer slaveriets rædsler.
Charleston har et ry for kulinarisk storhed.
Men jeg kunne ikke overse,
at i en by, der stadig tjener penge på slaveriets æra,
så er få af midtbyens restauranter ejet af sorte,
og historien har været langsom om at anerkende,
hvor "Sydstaternes kogekunst" oprindeligt kom fra.
Jeg så som kok, at vores kultur ikke var repræsenteret i min by.
Men jeg så vores kultur gennemsyre menuerne i Charleston.
Alle elsker Charlestons mad, men hvad er det baseret på?
Gullah-folket.
Da slaveriet ophørte i South Carolina,
opstod der er folk, der blev kendt som Gullah-folket.
Og kok BJ Dennis leder en bevægelse,
der sørger for, deres kulinariske bidrag ikke går uset hen.
BJ er privatkok og laver catering til daglig,
jeg kalder ham dog Broder BJ,
og han har lavet overraskelsesmiddage overalt i landet,
hvilket har gjort ham til frontfiguren for Gullah-mad.
Og hvis jeg ville nå ind til omdrejningspunktet for Gullah-mad,
måtte jeg forlade byen Charleston til fordel for Havøernes magi.
HAVØERNE
Når vi taler om Gullah-folket, hvem taler vi så om?
Vi taler om de folk, der boede på Havøerne i Lavlandet,
der både var slavebundne og frie.
Og vores forfædre var pga. isolation i stand til
at bevare flere af deres afrikanske skikke og deres afrikanske rødder
end nogen andre afroamerikanske kulturer her i landet.
Hvorfor var Gullah-folket isolerede?
For at være helt ærlig, så var det ikke nemt at bo på disse øer.
Malaria var udbredt.
Og mange af europæerne drog op i bjergene om sommeren
eller længere nordpå her i staten for at undgå sygdommene.
Da vi oprindeligt kommer fra Vestafrika, var vi mere immune overfor det.
Så isolationen var god for os,
fordi vi kunne bevare vores rødder og kultur.
Isolationen var god for os dengang,
men nu vil ingen familier bo på de øer.
Alt er blevet dyrt.
Nu er der golfbaner og feriehoteller overalt omkring os.
Så hvordan bevarer vi det nu? For mig handler det om ikke at glemme det.
Det er ikke en døende, forsvindende kultur.
Vi er her stadig, vi trives, og vi rykker os stadig.
BJ tog mig med til St. Helena Øen,
hvor jeg mødte hans mentorer, Bill og Sara Green, der ejer Gullah Mad.
Hr. Bill Green og hans kone, Sara.
Det var dem, jeg altid så op til. Jeg så hr. Green på TV.
Han var Gullah ind til benet.
Vi gør os klar til stegt kylling.
Nu skal vi stege kyllingen på panden på gammeldags manér.
Som min bedstemor stegte den.
Sådan tilbereder vi kyllingen i dag.
Han var en af de første, jeg kendte, der lavede mad, der gav mening for mig,
idet det var vores arv.
Og så tilføjer man rejerne.
I kan se, hvordan man gør på Gullah-manér.
De fleste folk laver bare roux og alle mulige slags ting.
Jeg viser jer, hvordan man får smagen til at blive i sovsen!
Gullah-madlavning handler i bund og grund om at lave mad med kærlighed.
Og bruge sæsonens råvarer.
Alt, hvad man spiser, spiser man ift. årstiderne.
Så hvad skal vi spise i dag?
Vi skal have røde ris,
multefisk,
majsbrød og grønne bønner.
Jeg har en historie om det,
fordi sådan fik jeg mig min kone.
-Okay. -Pga. multefisken.
Okay? Hvad er hemmeligheden? Fortæl os det.
Hemmeligheden bag hvordan jeg krydrede og tilberedte fisken med kærlighed,
og da hun tog en bid, sagde hun:
"Denne her fisk er ekstremt god."
Er det en sand historie?
Det er det, ja.
Jeg måtte spise to portioner, før han havde fået mig på krogen.
For at være sikker.
Jeg sagde: "Kæft, den mand kan lave mad!"
Okay, d'herrer.
Multefisk!
Dejligt.
Multefisk og ris!
Det er så lækkert.
Så godt.
Multefisk…
Der var engang en gammel fyr,
der gik rundt med et muldyr og en vogn
med et stort kar med multefisk bagpå.
Og han gik igennem nabolaget og sang sin sang.
Multefisk, multefisk-manden
Multefisk til fem cent per pund Tag din pande med
Multefisk-manden
Før man vidste af det, sad man på sin veranda
og kunne dufte de fisk overalt.
Alle tilberedte dem anderledes.
Jeg taler altid om multefisk.
Jeg må hellere smage på den multefisk,
fordi den er så god.
Så hvad har vi her?
En gumbo lavet på okra.
Det her spiser Gullah-folket ugen lang.
Man finder altid et par husstande, der laver
okra-gumbo eller okra-suppe.
Okraen er så god.
Det her Gullah-mad gør, at man kan føle dem, når man spiser det.
Det er det gode ved at tilberede mad på Gullah-måden.
Man kan mærke maden påvirke ens krop, når man spiser den.
Én skål rækker rigtig langt.
Selv hvis man ikke kan lide okra og er en del af denne kultur,
så bør man stadig kunne tilberede det. Det er en af vores hovedspiser.
Det er en hovedgrøntsag i vores diæt.
Hvem lærte dig at lave gumbo?
Du ved, jeg voksede jo op…
Min bedstefar han plantede lidt af hvert, men han plantede primært okra.
Så min bedstemor lavede en god okra-suppe,
så da jeg voksede op, så jeg min mor lave den.
Er I stolte af broder BJ her?
Jep. At se ham holde vores kultur og levevis i live er en sand velsignelse.
En af de største bedrifter, jeg kan komme i tanker om, er at folk, jeg så op til,
fortæller mig, jeg gør det godt.
Det motiverer mig til at fortsætte det, jeg har gang i.
BEDEHUSET
Gullah-folket drog hertil.
De kom hertil, da vi blev bragt til USA.
Lige her.
Nu ser man Gullah-festivaler alle vejne, og folk vil lære om det.
Og I havde det altid i jer, I vidste det bare ikke,
fordi de gjorde, at I følte jer underlegne.
Men det var godt, det skete. Nu er I tættere på jeres kultur end nogen andre.
-Præcis. -Og tak Gud for det.
Gudskelov for bedehuset.
Jeg takker Gud for lærerne, vi fik,
og jeg er stolt af min herkomst.
Kom, Helligånd, med din himmelske kraft.
Antænd kærlighedens flamme i vores kolde hjerter.
Se, hvordan vi slider og slæber!
Vores sjæle på denne jord vil hverken flyve eller nå evig lykke.
Vi beder, Himmelske Fader, for denne plantage.
Disse er ikke vores senge. Vi beder dig. Alle sig…
Amen.
Mens jeg fortsat dykkede ned i Gullah-kulturen,
landede jeg på en af de mest afsides øer i Havøerne.
DAUFUSKIE-ØEN
Daufuskie-øen kan kun nås med båd,
og jeg tilsluttede mig broder BJ, imens han forberedte en traditionel svinesteg
hjemme ved frk. Sallio Ann Robinson.
Frk. Sallie, du… Vi skal nok hjælpe.
Okay, jeg giver dig lige…
Frk. Sallie Ann er kok og kogebogsforfatter,
og hun er bedre kendt som Gullah Divaen.
Sådan der.
Jeg er sjette generation, født indfødt.
Vi kendte ikke til andet end at dyrke jorden.
Havearbejde…
Og vi tog bare ned til havet for at fange rejer, fisk og krabber.
Wow.
SALT FRA AFRIKA
Vi tog ud i skoven for at jage vilde dyr.
Vi havde bare et godt liv.
Jeg fyrer de her grisefødder heri.
-Smukt. -Jeg starter med at gøre dem rent.
Og så er de klar til noget god madlavning.
Jeg hælder så nogle ærter i, når kødet koger.
Vi skal have ærter og grisetæer.
-Kender du udtrykket "leve i sus og dus?" -Ja, jeg gør.
Taler vi om slaveriets tidlige dage,
så var svin meget vigtige for os.
Folk der arbejdede på plantagerne dræbte svin for deres herrer,
men det eneste fra svinet, de fik,
var fødderne, halen og tarmene,
og de forvandlede så disse dele, som herren var ligeglad med,
til storslåede måltider for deres familie.
Og nu er det kommet på mode igen som en delikatesse.
Folk sagde altid: "Vi smider disse dele væk."
Smid du dem bare min vej,
og så laver jeg noget ud af dem, og de vil have det.
Hvad skal der ske nu?
Vi lader retten simre i cirka 30 eller 40 minutter,
så vasker jeg ærterne og smider dem i.
Klart.
I dag laver jeg grå ærter.
Tilføjer du flere krydderier eller noget?
Nej. Lige nu venter jeg på, ærterne kommer i, og så smider jeg løg i.
-Og så kører det for os. -Så spiller det. Ja.
Okay.
Den aroma.
Er I klar?
Jeg tager den op, og så skal du følge mig.
En, to, tre.
Sådan der.
Løft.
Løft den op.
Hvad hælder du på?
Bare lidt rød peber, noget tørret ingefær og noget hvidløg.
Hvad gør denne tradition så speciel?
Man lavede faktisk kun denne ret én gang om året,
hvilket typisk var om vinteren og for hele lokalsamfundet.
Så alle familierne. Der er nok adskillige svin,
der blev slagtet.
Nogle blev saltet til at lave skinke med,
andre blev røget, andre blev lavet til pølser.
Sådan gjorde vi her.
Det var et dyr, som man altså ikke spiste hver dag, som man ellers gør nu.
-Ja. -Det mættede lokalsamfundet.
Det blev ofte lavet om vinteren, så man kunne klare kulden.
Det var en årlig ting.
Hvem lærte dig at lave den sådan?
Er du selvlært?
-Jeg så på de ældre. -Ja?
-Ser du frk. Sallie der? -Ja.
At tale med de ældre
og ældre folk som… Hun er dog ikke en af dem.
-Nej. -Det kalder jeg hende ikke endnu.
Børn skal være en del af processen, så at, når de bliver ældre,
kan de lave mad til deres familier.
Dette dyr giver os liv.
Man viser respekt til det dyr, man slog ihjel.
-Jep. -Det gør man ved at gøre det rigtigt.
Holder du så øje hele natten?
-Jep. -Jeg skal ikke sove i nat.
Ingen søvn?
Ingen søvn i aften.
-Drikker vi øl eller kaffe? -Varmen er okay, så øl dehydrerer os ikke.
-Ok. -Var det varmt, foreslog jeg vand.
-Ja. -Ja.
Du skal ikke besvime herude.
Vi venter på, kullene køler ned, da de ikke skal være for varme.
Jep.
-Lige her. -Javel.
Sådan.
Du må gerne komme tilbage.
-Tilbage? -Lege med ild.
Du kan komme tilbage efter tre-tiden.
Kom herud, når du vågner i morgen. Vi vil være her.
Nu lægger jeg nogle trækul under.
Det ser godt ud. Nu venter vi bare.
Det er svært ikke at mærke BJs engagement,
og hans indflydelse har spredt sig til andre end Gullah-folket.
Ude i Apex, North Carolina
mødte jeg hans ven, Gabrielle Etienne,
der har udforsket sine egne rødder igennem mad.
Jeg begyndte at læse op på Havøerne,
og så lærte jeg om det arbejde, som BJ foretog i South Carolina.
Og så kom jeg hjem,
og min bedstefar havde nogle marvkål-frø hængende under sit skur,
og jeg spurgte: "Hvad er det?"
Han sagde: "Sådan får du dine marvkål-frø. Jeg udtørrer dem."
"Vær sød at gentage det, hr. Hvad sagde du lige?"
Al den forskning, jeg foretog mig,
flugtede med det, jeg lærte af min bedstefar.
Så du pakkede dine ting i New York og drog hjem igen?
I bund og grund, ja.
Jeg pakkede mine ting ned i en minibus
og drog afsted.
Det føltes som om, det var skæbnen.
Hvad sagde din bedstefar, da du kom hjem igen?
"Jeg regnede ikke med at se dig her, før du gik rundt med en stok."
Hvilket er ret, du ved,
hylemorsomt.
En af de måder, hvorpå jeg deler de ældres lektioner, som jeg fik,
er ved at lave mad for lokalsamfundet.
Disse middage fokuserer på at dyrke og bevare
de sorte madtraditioner.
Denne her mad brødføder hele vores lokalsamfund.
Vi har stadig butikker,
men det er ikke det samme som at selv plukke sin salat
eller få ens marvkål fra en bekendt.
Jeg har revurderet, hvordan vi stadig kan få adgang til frisk mad.
Jeg føler, at jeg kun har set en brøkdel
af hvad dette område kan tilbyde,
og hvad det vil betyde for lokalsamfundet, der traditionelt er sort.
Gabrielles forpligtelse til sine forældres gamle jord var beundringsværdig.
men jeg fandt ud af, at hele hedes projekt var i fare.
Hvad skal der ske med jorden?
Transportministeriet bygger en landevej,
så den vej, der nu har to kørebaner, forvandles til en motorvej med syv baner.
Og den skal køre direkte igennem haven,
lige igennem der.
Og derudover vil det fordrive min onkel Andrew og min onkel Lynn.
Mine slægtninge på den side
og nogle længere nede på vores side er også tvunget til at flytte.
Og der er ingen muligheder. Man får ikke muligheden for at blive.
Vi taler i bund og grund om ekspropriation af grunden.
Ja. Præcis.
Og hvordan er det for din familie at skulle håndtere?
Mange af samtalerne er hårde, fordi
folk i 70'erne eller 80'erne vil ikke flytte
fra de hjem, de har kendt i rigtig lang tid.
Det er onkel Andrew, der dyrker denne have med mig.
Og at placere ham et helt andet sted,
det rykker på så meget, det ændrer så meget.
Det skøre er, at min onkel taler om, at græs ikke gad gro her på et tidspunkt.
Det var ikke et sted, man ønskede at bo.
Sådan var tilstanden, da vi sorte fik det.
Det blev kun solgt til sorte engang.
Så nu hvor vi har fået stederne, vi har dyrket dem og plejet dem,
og vi har lagt sjælen i det,
så vil de nu…
-Så skal man flytte. -Ja, præcis.
Mens vi genfortolker denne jord, denne plads, og hvad det betyder for os,
så fortsætter vi også med at kultivere mad
og glæde og latter og kreativitet på denne jord.
Fordi at fortsætte med de ting selv under vores omstændigheder
føles som modstand i min optik.
Fader i Himmelen, vi er taknemmelige for Gabrielle
og alt det, hun gør, Herre,
for at forene folk i lokalsamfundet om maden og bordet,
fordi det er netop rundt om dette bord, at historier skabes
og vores arv cementeres.
Og vi er så taknemmelige for, at du åbnede dette hjem,
denne gård, der har en lang historie og er et symbol på vores arv,
og vi beder dig blot velsigne dette måltid for at ernære vores kroppe. Amen.
Ase.
Smukt! Tak, venner!
Mange tak.
Det føles så godt at være omgivet af al den kærlighed.
-Jeg har nogle poulet rouge-høner. -Utroligt.
Dem har jeg tilberedt over trækullene og lagt i saltlage i to dage
med kærlighed og kanel og kommen og røget paprika,
og så har jeg badet dem i jordbærdvinsglaserede skalotteløg.
Der er tørrede ærter og hvide bønner,
majroesalat, røde løg og shiitake svampe…
…og majsbrød lavet af rødbeder, der er røget på hickorytræ.
Jeg har også en kålsalat, der er svitset og badet i
en dressing, som jeg har lavet med pæresyltetøj,
og rødvinseddike og hvid peber og sesamfrø.
Det var vist det,
så tag endelig for jer af herlighederne.
Denne variation…
Ja?
Jeg ved ikke.
-Så godt. -Jeg elsker jeres drama.
Nej da.
Vi behersker os bare.
Din majroer har taget mig tilbage i tiden.
De er det tætteste rent smagsmæssigt,
jeg har smagt siden min barndom,
jeg kommer på kål tilberedt sådan.
De har en fantastisk smag, som
jeg ikke indså, jeg gik glip af indtil nu.
Jeg er meget interesseret i det koncept, at du er
en vogter af denne fejringens arv
og sammenkomsten her i huset.
-Det vi har gang i nu, du ved? -Og skål for holdet.
-Du godeste. -Hej.
Du kom!
Wow.
-Opfør jer pænt. -Får vi ikke mere?
Får vi ikke mere? Vil du ikke snakke lidt?
-Opfør jer pænt. -Nej, kom nu.
-Vil du ikke have kylling? -Opfør jer pænt.
Tak, onkel Andrew.
-Det betyder meget. -Okay.
Tak, onkel Andrew.
-Det er det, jeg taler om. -Det er også det, jeg taler om.
-Så tal om det. Seriøst. -Det er lige præcis dette.
Det her føles bare så…
At han lige kom forbi og afleverede den vin, vi lavede sammen…
Undskyld.
Det er helt okay.
Så grunden til at
det at leve i fællesskab er så vigtigt…
…er for øjeblikke som dette.
Min…
Min onkel, der kom og afleverede vinen, bliver, som mange af jer ved,
tvunget væk fra sit hjem.
Igenem ekspropriation.
Det lyder så harmløst.
-Ik'? -Men det er det ikke.
Nej.
Vi har pakket hans ting
i den sidste måneds tid.
Dette her er faktisk sidste uge, han kan bo i sit hjem.
Han ville ikke sige det,
men hans hjerte er tynget lige nu,
han mærker påvirkelsen af det, og hvad det betyder for ham.
Så at han stadig dukker op og giver mig vinen er virkelig…
Det er noget, jeg ikke kan…
Min bedstefar og ham har inspireret mig til at gøre det, jeg gør nu.
De har lært mig så meget om det, de ved, om vores madtraditioner.
Jeg ser jo mig selv som en person, der er politisk aktiv,
og jeg kender til sorte folk, vores behov og vores historie.
At komme hjem, være sammen med dem har lært mig meget om vores historie
igennem den mad, vi spiste og dyrkede,
og via disse fællesmiddage.
Det viser bare en, hvor vigtige de er.
De kan aldrig tage det fra dig, som du lærte under disse fyrretræer.
Det kan aldrig tages fra dig,
og det skal du altså bare holde fast i…
Holde fast i den viden og den følelse og den iver, du ved?
Det er din nu.
Hvad laver vi? Hvad er det?
I dag laver vi en traditionel grillret, som South Carolina er kendt for,
det er grisehoved-biksemad.
Jeg har hakket alt, der kommer fra hovedet, i småstykker.
-Ok. -Lige her.
Jeg har lidt tilbage at skære.
-Ræk mig lige barbecue-saucen, tak. -Jeg er straks tilbage.
Så vi koger hovedet i denne suppe lige her.
Så…
Den består af halv hovedsuppe, halv sauce.
Okay.
Nu skal den simre som en stuvning.
Ja.
Serveres over ris.
Så hvad er historien bag denne ret?
Teorien er, slaverne altid fik de dårlige dele,
og dem måtte de jo så arbejde med,
men vi kommer jo fra Vestafrika,
og der brugte man i forvejen alle dyrets dele,
så de havde allerede kundskaberne til at bruge de dele.
Hvad er der i barbecue-saucen?
Den er lavet på sennep og tomater.
-Okay. -Den skal i her.
Okay. Vi er jo glade, som du ved, for eddike her.
-Men jeg tilsviner den ikke. -Sviner du retten?
-Jeg prøver at lade være. -Ikke i dag.
Skal det så koges ned igen?
Ja. Den skal tilbage på blusset.
Fedt.
Okay.
Så det her er simpelthen alt fra hovedet?
-Alt. -Tungen. Øjnene? Alt.
-Præcis. -Fortæl mig det.
Kan du se det der?
-Alt, der ikke er deri, er heri. -Hvad end der var.
Nu hælder jeg barbecue-saucen i.
Sådan, ja.
-Jeg henter skeer. Skal du bruge disse? -Nej, tag dem.
-Okay. -Du kan gå derover, mand.
Sæt den her på blusset.
Hvor længe skal det koge?
Tredive minutter.
Lad det simre.
Lad det boble løs.
Saucen dufter godt.
Er det her, det sker?
-Nu inviterer vi lokalsamfundet. -Lokalsamfundet.
Spis med os.
Hej. Hej, søde, går det godt?
Hej med jer.
Hvordan har alle det?
Sådan der.
Sådan. Smukt.
Det skal være… Ja, lige der.
-Træk den ud. Ja. -Træk den helt ud.
Sådan der, godt lavet.
-Hun vil bare gå hen til den og… -Hun er klar.
Nu forkæler jeg mig selv med lidt stegt fedt.
-Okay. -Ja.
-Kan I høre det derovre? -Ja!
Jeg hørte det.
-Det er slik. -Netop.
-Præcis. -Gem lidt til mig.
-Min onkel Andrew lavede denne vin. -Okay.
Det er blommevin.
Lad os skåle for vores forfædre, vores ældre,
Forfædre, ja.
vores fortid, nutid og fremtid.
-Helt sikkert. -Jubi.
-Skål. -Skål.
-Dejligt. -Lækkert.
-Ja. -Så godt.
-Helt afbalanceret. -Godt med grisen.
Vores forfædres historier begynder og slutter ikke bare i sydstaterne.
Slaveriet blomstrede i nordstaterne.
NEW YORKS BØRSMARKED
New York var en essentiel del af en nation i vækst,
og selvom forfatningens fædre skrev forfatningen i Philadelphia,
så var det deres slavebundne kokke, der etablerede det nye demokratis smag.
Tekster af: Jens McGhee