SULLIVANŮV OSTROV JIŽNÍ KAROLÍNA, USA
Jsme na břehu Sullivanova ostrova, přímo na pláži.
Tohle byla první zastávka zotročených,
když přijeli do přístavu v Charlestonu.
Na tohle místo dorazila spousta našich předků.
Asi 40 až 60 % všech zotročených Afričanů
prošlo přístavy Charlestonu.
Krajina je tu podobná jako v západní Africe, odkud pocházeli.
A tak si mysleli, že je to krutý vtip.
Přivezli je tam, odkud je vzali.
Když sem naši předkové dorazili,
asi si mysleli, že plavba skončila.
Ne, byl to teprve začátek.
PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
KRÁLOVSTVÍ RÝŽE
Charleston, Jižní Karolína.
Panuje tu prastará krása.
Mýtické kouzlo tohoto pobřeží.
Úrodná oblast, které se říká Lowcountry.
Přesto jsem tu vždycky cítil nespornou tíži.
Temnotu hned pod povrchem.
Tohle bylo hlavní město obchodu s otroky.
Přijely jich sem stovky tisíc s pouty na rukou
a byli nuceni stát na aukčních blocích starého trhu s otroky,
aby je rozvezli po Jihu.
ČERNOŠI NA PRODEJ V AUKCI
Ale ti, co zůstali v Jižní Karolíně, byli zotročeni na plantážích,
které vytvořily původní bohatství této země
ne díky bavlně, ale rýži.
Jednu dobu produkovaly více než 100 milionů liber ročně.
Charleston se stal díky obchodu s otroky…
v přepočtu na hlavu nejbohatším městem rané Ameriky.
Kulinárního historika Michaela Twittyho znám už několik let
a vždy mě ohromí svou schopností dostat se k jádru naší historie jen tím,
že mluví o jídle.
Zdejší Afričané jsou potomci lidí,
kteří už tisíce let pěstují rýži.
Do rýže jakožto plodiny se začne investovat
a najednou tu máme všechny tyhle stromy a bažiny,
které se musí přemístit.
Kvůli rýžovým plantážím sem bylo navezeno víc zeminy
než kvůli stavbě pyramid v Egyptě.
Páni.
Jizva těchto plantáží je vidět z vesmíru.
A ukazuje, kolik práce bylo potřeba
jen k vytvoření rýžových plantáží.
Navzdory tomu, že jsme byli v pekle, že jsme trpěli,
že jsme se dřeli k smrti…
jsme v tom všem zmatku
dokázali vytvořit kuchyni.
Takže když budeš ochutnávat jídlo,
které tvořím z úlomků naší historie,
musíš pochopit, že jsi v přítomnosti svých předků,
a že naším úkolem je předávat tyto tradice dál,
aby jako jejich duše nikdy nezemřely.
Připravíme si jedno z mých mnoha jídel z jednoho hrnce.
- Mám tu rýži. - Naše hlavní ingredience.
A další klíčová složka?
Okra.
Okra je v afroamerickém světě všude.
Každý má okru.
Je svébytně africká.
Svébytně africká.
Trochu sádla.
Asi dvě třetiny cibule.
Dvě třetiny.
A rajčata.
Dobře, přihodím je tam.
Ano.
Lžíci soli.
Chilli, nejdůležitější přísada.
Na chilli nedáme dopustit.
- Přivezli jsme ho. - Přesně.
- Petržel. - Ještě špetku rozmarýnu.
Teď tam dáme kraba.
- Fajn. Teď kraba? - Jo, dej tam všechno.
Připravovali zotročení lidé
tohle jídlo taky tímhle způsobem?
Během teplejších období rozhodně ano.
- Aha. - Čas na vývar!
Dobře.
A rýži, prosím.
- Dobře. - A je to.
Umíš to správně ochutnat?
Jak se to chutná?
Ne z té lžíce, že?
- Jak to víš? - Nevím. Jak to víš ty?
- Máma mě to naučila. - Aha.
Když jsem byl v západní Africe…
Dobrý.
Dělali to takhle.
Je fascinující, že jsme se to oba naučili…
Viděli jsme to.
Ale někdo si musel dát tu práci a naučit to další generaci,
abychom věděli, jak se to dělá.
Kdybys lžičku strčil do pusy, dostal bys facku.
Jo, nestrkej si lžíci do pusy. Přesně.
Přesně tak.
- Díky moc. - Jasně.
Dáme na to pokličku.
Tak jo.
Šup.
Super.
A necháme to vařit.
V mé práci jde o to,
co zotročení vařili a co jedli.
Je důležité uvědomit si,
že to, co zotročení měli a jedli,
nemělo nic společného s tím, jak je lidé nazývali
nebo kým je učili být.
Věděli, že jsou hodni slušného jídla…
dobrého jídla, které připraví žena muži nebo muž ženě.
Otec dětem, babička vnukovi.
Věděli, že jsou hodni lidskosti.
Bratře Twitty, zdá se, že už to skoro je, že?
Jo, kámo.
- Hrnec… - Tvoje první okrová polévka…
- Tak to je tlak. - …na otevřeném ohni, brácho.
Jsem fakt pod tlakem.
Hezky to vře.
- Koukni na ni. - Vypadá dobře.
A voní úžasně.
- Dobře, ochutnám ji… - Hodně stiskni.
Dobře. Tou novou metodou.
Páni, je skvělá!
Co cítíš?
Hlavně souhru rajčat a cibule.
Je z toho taková omáčka.
A okra to nepřebíjí, že?
- Ne, jen to dokresluje. - Fajn.
Fakt dobré.
Páni.
- Tohle… - Říkal jsem to.
…je duchovní zážitek.
Našemu jídlu se říká soul food.
Jsme jediný národ…
který své jídlo pojmenoval po něčem neviditelném,
co lze jen cítit, jako lásku a Boha.
Po něčem zcela transcendentálním.
Jde o spojení mezi námi a našimi mrtvými…
a námi a těmi, kteří čekají na zrození.
Hodně přemýšlím o tom, jak je ekonomický odkaz Jihu
spojen s půdou, kterou černoši obdělávali.
Naše znalosti po generace přetvářely tuto oblast pro jednu jedinou plodinu…
rýži Carolina Gold.
Když letíte do Charlestonu, vidíte jen rýžová pole.
Před Carolina Gold tu byly jiné odrůdy,
ale nikomu se ji tu nedařilo pěstovat, dokud nepřišli Afričané.
ANSON MILLS COLUMBIA, JIŽNÍ KAROLÍNA
Glenn Roberts je ve světě jídla považován za předáka
a jeho společnost Anson Mills
je zodpovědná za to, že se Carolina Gold vrátila na naše stoly poté,
co málem zcela zmizela.
Tak tohle je proslulá rýže Carolina Gold.
Přesně.
Co je důležité vědět o téhle rýži?
Je to rýže, ke které se lidé budí a k níž se večer vracejí domů.
Z koloniální předválečné éry
máme víc receptů s rýží Carolina Gold
než s jakoukoli jinou surovinou v celém kánonu americké historie.
Je to první dlouhozrnná rýže z Amerik, která je důležitá pro světový obchod
a která je žádaná v Indonésii a Asii
a pronikla i do izolovaného Japonska. Tak slavná byla.
A kam se ta rýže poděla?
Mohlo za to několik faktorů, ale v podstatě hlavně tohle:
Africké znalosti pěstování rýže vymizely.
Otroctví bylo zrušeno, neměli žádný obchodní model
a skončilo to katastrofálně.
Je neuvěřitelné uvědomit si,
že Charleston po občanské válce snížil produkci rýže téměř o 80 %.
Jak dlouho pěstujete tuhle rýži?
Dvacet jedna let!
Pustil jsem se do toho, abych vzdal poctu mé matce.
Tahle rýže jí chyběla. Vyrostla s ní.
Sama ji tloukla.
Když umírala, uvědomil jsem si,
že jí chci vrátit to, co měla v dětství.
To byl ten důvod.
Je pro vás jakožto pro bělocha složité podnikat v tomhle odvětví?
Jednoznačně.
Nechci být bílý privilegovaný člověk…
který zpeněžuje něco, co není jeho.
Vybral jsem si cestu, kterou bych označil za nápravnou.
Nezpeněžujeme semena, ale rozdáváme je.
Komukoli, kdo na ně má nárok a požádá o ně.
A umožňuje vám to skutečnost,
že prodáváte po celém světě…
Ano.
…a výnosy z těchto prodejů
vám umožňují rozdávat semena různorodým komunitám.
Glenne, myslíš , že rýže Carolina Gold…
je odkazem otroctví?
Bez otroctví by tu nebyla.
Na tohle často zapomínáme.
To je zkrátka fakt.
Ať se v Charlestonu podíváš kamkoli, uvidíš rýži.
Představuje hrůzy otroctví.
Charleston má pověst kulinářské velmoci.
Nemohl jsem si ale nevšimnout
že ve městě, jež stále těží z éry otroctví,
jen pár restaurací v centru vlastní lidé černé pleti
a historie jen pomalu doznává,
odkud jižanská kuchyně vzešla.
Jako šéfkuchař jsem viděl, že ve městě není má kultura zastoupena.
Vídal jsem ji ale v nabídkách restaurací v Charlestonu.
Každý má rád charlestonské jídlo, ale kde jsou jeho kořeny?
Lid Gullahů.
Ze společné životní zkušenosti otroka v Jižní Karolíně
vzešel nový národ Gullahů.
A šéfkuchař BJ Dennis vede hnutí,
které chce zajistit, že jejich kulinární přispění dojde uznání.
BJ, soukromý šéfkuchař a dodavatel občerstvení
nebo jak mu říkám já, bratr BJ,
pořádá pop-up večeře po celé zemi,
kteří z něj udělaly protagonistu gullahského vaření.
Chtěl jsem proniknout do samého srdce gullahské kuchyně,
a tak jsem musel opustit Charleston a zamířit na kouzelné Sea Islands.
SEA ISLANDS
Když mluvíme o lidu Gullah, o kom vlastně hovoříme?
Mluvíme o lidech, kteří žili na Sea Islands v oblasti Low country.
Byli svobodní a zotročení.
Naši předkové si byli schopni prostřednictvím izolace
uchránit své africké kořeny lépe,
než kterákoli jiná afroamerická kultura v téhle zemi.
A proč byli Gullahové izolovaní?
Myslím, že na těchhle ostrovech se tenkrát nežilo snadno.
Bujela tu malárie.
A spousta Evropanů se v létě přesouvala do hor
nebo na sever státu, aby nemocem unikla.
Byli jsme vůči malárii víc imunní, pocházeli jsme ze západní Afriky.
A pro nás byla izolace skvělá,
protože jsme si dokázali udržet své kořeny a kulturu.
Tehdy byla izolace skvělá,
ale dnes už tu rodiny žít nechtějí.
Všechno se zdražilo.
Dnes jsou tu všude golfová hřiště a střediska.
Ale jak to tu máme zachovat?
Pro mě tím, že nezapomeneme.
Není to žádná umírající, mizející kultura.
Pořád jsme tady, pořád se nám daří, pořád se snažíme.
BJ mě vzal na Ostrov svaté Heleny,
kde jsem poznal jeho mentory, Billa a Saru Greenovy,
majitele Gullah Grub.
Pan Bill Green a jeho žena Sara.
Lidé, ke kterým jsem vzhlížel. Na pana Greena jsem koukal v televizi.
Byl to nesmlouvavý Gullah.
Teď se připravíme na smažené kuře.
Uděláme smažené kuře staromódním způsobem, smažené na pánvi.
Tak, jak to dělávala moje babička.
Takhle ho dneska uděláme.
Byl to jedním z prvních, koho jsem viděl vařit jídlo, které se mnou souznělo,
protože to bylo naše dědictví.
A pak přidáme krevety.
Ukážeme si, jak to udělat v gullahském stylu.
Většina lidí dělá jíšku a takové věci.
Ale já vám ukážu, jak dostat chuť do omáčky.
Řekl bych, že vaření ve stylu Gullah je v první řadě vaření s láskou.
A sezónní.
Všechny potraviny vybíráme podle ročního období.
Tak co si dáme dneska?
Dáme si červenou rýži,
cípala,
kukuřičný chléb a fazole.
Povím vám k tomu příběh,
protože takhle jsem získal svou ženu.
- Dobře. - Díky cípalovi.
Fakt? V čem je to tajemství? Prozraď nám to.
Tajemství je v tom, jak tu rybu okořením a jak ji vařím s láskou a něhou.
Když si kousla, řekla:
„Takovouhle rybu jsem neměla ani nepamatuju.“
Paní Saro, je to pravda?
Tak to bylo.
Dala jsem si přídavek, než si získal moje srdce.
Pro jistotu.
„Sakra,“ řekla jsem si. „Ten ale umí vařit!“
Tak jo, pánové.
Cípal!
Bezva.
Cípal s rýží!
Vynikající.
Výborné.
K těm cípalům…
Chodíval sem takový stařík
s vozíkem a mezkem
a vzadu míval velikou káď s cípaly.
Chodíval po okolí a prozpěvoval:
Už jde děda s cípaly
Ať si všichni pánve připraví
Už jde děda s cípaly
Sedíš si tak na verandě
a cípala ucítíš na míli daleko.
Každý připravuje cípala jinak.
Musím o cípalech pořád mluvit.
Radši si kousek dám,
chutná totiž výtečně.
Co to tu máme?
Máme tu okru gumbo.
Tohle jedí Gullahové každý den v týdnu.
Vždycky se najdou jedna dvě domácnosti,
které mají okru gumbo neboli okrovou polévku.
Ta okra je lahodná.
Když jíme gullahské jídlo, opravdu ho cítíme.
Tím je tohle vaření jedinečné.
Cítíš, jak do tebe jídlo vstupuje, cítíš, že ho máš v těle.
Jedna miska ti dodá energii na dlouhou dobu.
Když jsi součástí téhle kultury, musíš se naučit okru vařit,
i když ji nemáš rád.
Je to jedna z našich hlavních surovin.
Hlavní druh zeleniny v naší stravě.
Kdo tě naučil vařit gumbo?
Když jsem byl malý…
Můj děda pěstoval trochu od všeho, ale hlavně okru.
Babička dělávala skvělou okrovou polévku.
A já jako malý vídával, jak ji dělá mamka.
Jste tu na bratra BJe hrdí?
Jo. Vidět ho, jak se snaží udržet kulturu při životě, je požehnáním.
Moc pro mě znamená, když mi lidé, ke kterým jsme vzhlížel, řeknou,
že jsem na správné cestě.
Motivuje mě to, abych dál dělal, co je třeba.
MODLITEBNÍ DŮM
Tenhle Gullah se odhodlal ke skoku.
Přišel jsem, když nás přivedli.
To je ono.
Teď máme festival Gullah a všichni se o něm chtějí poučit.
A vy jste ho měli celou dobu, je jste netušili, co máte,
protože vás přiměli cítit se podřadně.
Je to ale to nejlepší, co se může stát.
Jste blíž své kultuře než kdokoli jiný.
- To je pravda. - Díky Bohu.
Díky Bohu za tenhle dům.
Díky Bohu za naše učitele.
Jsem hrdý na to, dokud pocházím.
Přijď, Duchu svatý, se vší svou mocí.
Naplň srdce svých věřících a zapal v nich oheň své lásky.
Uzři, jak neseme své břímě!
Naše duše z této země nedojdou věčné radosti.
Modlíme se, Nebeský Otče, za tuto plantáž.
Toto nejsou naše lože. Žádáme tě tvým svatým jménem.
Amen.
MODLITEBNA
Jak jsem se dál nořil do gullahské kultury,
ocitl jsem se na nejvzdálenějším ostrově Sea Islands.
Ostrov Daufuskie je přístupný jen lodí
a já se přidal k bratrovi BJ, který chystal tradiční opékání prasete
v domě slečny Sallie Ann Robinsonové.
Slečno Sallie… My se o to postaráme.
Jasně, uhnu.
Slečna Sallie Ann je šéfkuchařka a autorka kuchařky
a je známější jako gullahská diva.
A je to.
Jsem místní rodačka ze šesté generace.
Neznali jsme nic jiného než život na ostrově.
Zahradničení…
Chodívali jsme k oceánu pro krevety, ryby a kraby.
Páni.
SŮL Z AFRIKY
Šli jsme do lesa a lovili divokou zvěř.
Žili jsme si dobře.
Takže sem dám ty prasečí nohy.
- Nádhera. - Očistím je.
A hezky je nachystám na vaření.
A až to maso uvaří, dám tam hrášek.
Takže hrášek a prasečí nohy.
Znáte rčení „na vysoké noze“?
Jo.
Vraťme se do dob otroctví.
Prasata byla důležitá.
Lidi na plantáži je zabíjeli pro své pány,
ale dostali jen zbytkové části prasete,
jako nohy, ocas a střeva,
a proměnili tyhle části, které pán nechtěl,
na skvělé jídlo pro celou rodinu.
Teď jsou zase v módě, je to pochoutka.
Lidé je vyhazují.
A když je vyhodí,
udělám z nich něco takového a oni to pak chtějí.
Co bude dál?
No, necháme to vařit tak 30, 40 minut
a pak omyju hrášek a přihodím ho tam.
Šup do hrnce.
Dnes dělám hrách setý.
Přidáš tam ještě nějaké koření?
Ne. Teď ne. Počkám, až tam dám hrášek,
a pak si nakrájím cibuli.
- A pak to rozjedeme. - A pak to rozjedeme. Jo.
Dobře.
Ta vůně.
Můžeme?
Pomůžu ti ho vyndat.
Raz, dva, tři.
Dobře.
Nahoru.
Zvedáme.
Co tam dáváš?
Tohle je jen červený pepř, sušený zázvor a česnek.
Čím je tahle tradice tak výjimečná?
Dělalo se to jen jednou ročně,
obvykle během zimy a obvykle pro celé sousedství.
Takže pro všechny rodiny. Peklo se víc prasat
a po kusech.
Něco se nasolilo na šunku,
něco se vyudilo, z něčeho se vyrobily klobásy.
Komunitní záležitost.
Nebylo to zvíře, které by se jedlo každý den, jak to vidíme dnes.
- Jo. - Mělo nakrmit celé sousedství.
Lidé ho pekli v zimě, aby si zajistili přežití.
Byla to každoroční akce.
Kdo tě naučil, jak na to?
Naučil ses to sám?
- Pozoroval jsem starší. - Jo?
- Vidíš slečnu Sallie Ann? - Jo.
Povídat si se staršími…
Teda ne, že by slečna Sallie byla stará.
- Ne. - To ještě rozhodně ne.
Děti se toho musely účastnit, aby věděly,
co mají dělat a jak nakrmit rodinu, až vyrostou.
Tohle zvíře nám dává život.
Životu zvířete vzdáš úctu tím…
- Rozhodně. - …že to nezkazíš.
Takže ho musíš hlídat celou noc?
- Jo. - Na spaní to nevypadá.
Žádný spánek?
Na spaní to nevypadá.
Dáme si pivo nebo kafe?
Není vedro, takže nás pivo nedehydratuje.
- Fajn. - Kdyby bylo vedro, dali bychom si vodu.
- Jo. - Jo.
Nechci, abys omdlel.
Čekáme, až ty uhlíky vychladnou, nechceme, aby byly moc horké.
Jo.
- Tak. - Mám to.
Jo.
Pak se vrať, brácho.
- Jo? - Pohrát si s ohněm.
Můžeš se vrátit ve dvě, ve tři, ve čtyři.
Přijď klidně ráno. My budeme tady.
Začnu tam přemisťovat uhlí.
Hotovo! A teď už jen čekat.
Je těžké necítit BJovo odhodlání
a jeho vliv, který se šíří i mimo komunitu Gullah.
APEX
V Apexu v Severní Karolíně
jsem poznal jeho kamarádku Gabrielle Eitienneovou,
která prostřednictvím jídla zkoumá své vlastní kořeny.
APEX SEVERNÍ KAROLÍNA
Začala jsem zkoumat oblast Sea Islands
a pak jsem se dozvěděla o BJově práci v Jižní Karolíně.
Jednou jsem přijela domů
a můj děda měl na kůlně pověšenou kapustu.
A já se ho zeptala, co to je.
A on na to: „Takhle se získávají semínka kapusty. Suším je.“
„Cože děláš? Zopakuj mi to, prosím tě.“
Veškerý můj výzkum
byl v souladu s tím, co jsem se naučila od svého dědečka.
Takže ses v New Yorku sbalila a vrátil ses domů?
Jo. Víceméně.
Sbalila jsem si věci do minivanu
a vyrazila na cestu.
Připadalo mi to jako osud.
Co říkal děda, když ses vrátila domů?
Povídal: „Říkal jsem si, že tě tu příště uvidím,
až budeš chodit o holi!“
Což je celkem
k popukání.
Součástí cesty, kterou sdílím, a učení mých starších
je pořádání komunitních večeří.
Tyto večeře jsou zaměřeny na pěstování a zachování
tradic černošské kuchyně.
Tohle jídlo živí naši komunitu.
Jsou tu obchody,
to ale není to samé jako vyjít ven a utrhnout si hlávku salátu
nebo dostat kapustu od známého.
Dokázala jsem přehodnotit, jak můžeme pokračovat v získávání čerstvého jídla.
Mám pocit, že právě začínám přicházet
na možnosti tohohle prostoru…
a na to, co znamená pro naši komunitu, která je historicky černošská.
Gabriellin závazek zemi,
na níž po generace žije její rodina, byl obdivuhodný,
zjistila ovšem, že její projekt je v ohrožení.
Co se děje se zemí?
Ministerstvo dopravy staví dálnici,
takže se ze zdejší dvouproudové silnice brzy stane sedmiproudová dálnice.
Silnice povede skrz zahradu.
Přímo tudy.
Na druhé straně se kvůli ní budou muset vystěhovat mí strýčci Andrew a Lynn.
Všichni mí příbuzní na této straně
a pár dalších na téhle se bude muset přestěhovat.
A neexistuje žádná jiná možnost. Nenabídnou ti, že můžeš zůstat.
Takže jde v podstatě o vyvlastnění.
Jo. Přesně tak.
A jaké to je pro tvoji rodinu?
Je těžké s nimi o tom mluvit,
protože sedmdesátníci nebo osmdesátníci se nechtějí stěhovat z domova,
kde už dlouho žijí.
Strýček Andrew udržuje tuhle zahradu spolu se mnou.
Kdyby ho donutili odejít jinam,
spousta by se toho změnila.
Šílené je, že strýček často vypráví,
jak na tady jednu dobu nerostla ani tráva.
Bylo to opravdu nevhodné místo k životu.
A tak k němu přišli černoši.
Zdejší půdu prodávali jen černochům.
A teď, když jsme ji dostali, starali se o ni, opečovávali ji,
a dali jí kus ze sebe,
Teď…
- Je čas jít. - Je čas jít.
S tím, jak přehodnocujeme, co pro nás tenhle prostor a země znamená,
budeme také dál pěstovat plodiny,
radost, smích a kreativitu na téhle půdě.
Protože pokračovat v těchto věcech, i za daných okolností,
mi připadá jako odboj.
Nebeský Otče, jsme vděční za Gabrielle
a za to, co dělá, pane,
že spojuje lidi u společného jídla a u jednoho stolu,
protože právě kolem stolu vzniká spousta příběhů
a vytváří se odkaz.
A jsme vděční za otevření tohoto domova,
této farmy, protože má svou historii a odkaz.
Žádáme tě, abys požehnal tomuto jídlu, které nasytí naše těla.
Ase.
Nádhera! Díky, lidi!
Díky.
Je skvělé být obklopená vši tou láskou.
- Mám tu kuřecí… - Skvěle.
které jsem vařila na ohni a dva dny marinovala ve slaném nálevu
s láskou, skořicí kmínem a uzenou paprikou,
a pak jsem je potřela vínovou marinádou s jahodami a šalotkou.
Je tu sušený hrášek s bílými fazolemi,
tuřínový salát, červená cibule, houby šitake
a kukuřičný chléb s ořechovcem a uzenou řepou.
Tohle výborné zelí jsme osmahli a ochutili dresinkem
připraveným z hruškového kompotu,
octa, bílého pepře a sezamových semínek.
A myslím, že to je všechno,
tak si nechte chutnat.
Tahle odrůda…
Jo?
Nevím.
- Dobré. - Vy jste tak dramatičtí.
Ne.
Ne, teď jsme naopak zdrženliví.
Ten tuřín mě vrátil zpátky v čase.
Chuťově jsou nejbližší tomu,
co jsem jedl v dětství,
co se týče takhle připravené zeleniny.
Mají bohatou chuť,
a až doteď jsem netušil, že mi chyběla.
Chtěl bych vědět něco o tobě,
jakožto strážkyni tohoto dědictví oslav
a scházení se v tomto domě.
- Co to teď děláme? - Nazdar. Na štáb.
- Panebože! - Ahoj.
Přišel jsi!
Páni.
- Fajn. Buďte hodní. - To má být všechno?
Nic víc nebude? Nechceš si chvíli povídat?
Buďte hodní.
Ne.
Nechceš kuře?
Buďte hodní.
Díky, strýčku Andrew.
- To bylo od tebe hezké. - Jo.
Díky, strýčku Andrew.
- O tomhle mluvím. - Vždyť já taky.
- Proberme to. Vážně. - O tohle jde.
Je to takové…
Jen sem donesl to víno, co jsme vyrobili spolu…
Omlouvám se.
Ne, to nic.
Takže důvod…
proč je důležité se tu scházet…
je přesně tohle.
Můj…
Řada z vás už ví, že můj strýček, který tu teď tohle nechal,
je nucen opustit svůj domov.
Kvůli vyvlastnění.
Zní to tak neškodně.
- Že? - A je to úplně jinak.
Jo.
Balíme mu věci
už asi měsíc.
Tohle je poslední týden, kdy je doma.
A nepřiznal by to,
ale teď mu vážně není do smíchu
a cítí, jaký to má dopad a co to pro něj znamená.
A fakt, že stejně přišel a přinesl mi tohle, je…
víc než…
On a můj děda mě inspirovali k práci, kterou dělám.
Naučili mě všechno, co věděli o našich stravovacích tradicích.
A způsob, jakým přemýšlím. Jsem si vědomá
potřeb nás černochů a naší historie.
Když jsem se vrátila domů za nimi, jsem se toho o naší historii tolik naučila
skrze jídlo, které jíme a pěstujeme,
a skrz takováhle setkání.
Ukazuje nám to, proč je to důležité.
Nikdo mi nikdy nevezme, co jsem se pod těmito borovicemi naučila.
To ti nikdy nikdo nevezme
a my potřebujeme, aby sis to zachovala…
Tyhle znalosti, pocit a taky elán, víš?
To je teď tvoje.
Co to bude, až to bude?
Takže dnes děláme klasický grilovaný pokrm z Jižní Karolíny,
prasečí hlavu.
Už jsem nasekal všechno, co se vydlabe z hlavy.
- Tak jo. - Tady.
Ještě kousek musím dokrájet.
Skočila bys prosím pro barbecue omáčku?
Jasně. Hned jsem tu.
Hlavu povaříme ve vývaru.
Takže…
Obvykle se dává napůl vývar, napůl grilovací omáčka.
Tak jo.
Necháme to odpařit, aby to zhoustlo.
Jo.
Podáváme to s rýží.
Jaká je historie tohoto jídla?
Říká se, že otroci dostávali podřadné kusy masa
a nějak si s nimi poradili.
Ale v západní Africe jsme lovili zvířata
a používali všechny jejich části,
takže jsme díky tomu věděli, jak odřezky využít.
Co je v té barbecue omáčce?
Tohle je hořčičná omáčka s rajčatovým základem.
- Tak jo. - Tohle tam nasypeme.
Dobře. V Severní Karolíně máme rádi ocet,
- ale nekecám ti do toho. - Budeš kritizovat?
- Snad ne. - Dneska ne.
A budeš to zase vařit?
Jo. Vrátíme hrnec na hořák.
Pěkný.
Tak jo.
Takže tohle je všechno z hlavy?
- Všechno. - Jazyk. Oči? Všechno.
- Všechno. - Musím to vědět.
Vidíš támhleto?
- Vše, co tam není, je tady. - Ať už to bylo cokoli.
Přidám barbecue omáčku.
Jo.
- Vezmu lžíce. Potřebuješ to? - Ne, můžeš to vzít.
- Dobře. - A ty můžeš jít sem a…
dát to na hořák.
Jak dlouho se to bude vařit?
- Asi 30 minut. - Jo.
Necháme to vařit.
Ať to začne bublat.
Hezky to voní.
Tady je ta párty?
- Teď sem všechny pozveme. - Na komunitu.
Pojďte k nám.
Nazdar. Ahoj zlato, jak je?
Ahoj.
Nazdárek. Jak se máte?
Jo.
Dobře. Krása.
To bude. Jo, sem.
- Vytáhni to. Jo. - Vytáhni ten rošt.
Jasně, v pohodě.
- Jak se na něj těší… - Je připravená.
Dám si trošku škvarků.
- Tak jo. - Ano.
- Slyšíte to přes stůl? - Jo!
Já to teda slyšela.
- Dobrota. - To se pozná.
- Jo, dobrý. - Něco mi nech.
- Můj strýc Andrew udělal tohle víno. - Dobře.
Je to švestkové víno.
Připijeme si na naše předky, starší…
- Na předky. - …minulé, současné i budoucí.
- Naprosto. - Jo!
Na zdraví.
- Dobré. - Moc.
- Ano. - Skvělé.
- Je vyvážené. - Hodí se k praseti.
Příběhy našich předků nezačínají a nekončí jen na jihu.
Otroctví vzkvétalo i na severu.
New York byl majákem vzkvétajícího národa
a zatímco naši otcové zakladatelé sepisovali ve Filadelfii ústavu,
jejich zotročení kuchaři určovali chuťový profil nové demokracie.
Překlad titulků: Vojtěch Badalec