Я багато думаю про їжу.
Як вона зв'язує нас крізь час,
крізь розташування…
Дуже смачно.
… від покоління до покоління.
Вона розповідає, де ми були,
де ми є
та куди прямуємо.
Знаєш, що таке «шикарне життя»?
Знаю.
-Вже пахне, як макарони з сиром. -Це точно.
Насправді багато американських страв походять з афроамериканських страв,
традиції та винахідливості.
Я Стівен Сетрфілд.
Я кулінарний оглядач, навчався на шеф-кухаря
і понад десятиліття пропрацював сомельє.
І я починаю подорож з відкриття історії афроамериканських страв
та зустріну нове покоління, що зберігає нашу історію.
Ось це з каролінського золотого рису.
Рис подрібнили на крупу.
З перших днів,
крізь темні десятиліття боротьби,
ми збереглися.
Попри те, що ми пройшли пекло, попри страждання,
якось серед всього цього безглуздя,
ми створили власну кухню.
Це наші історії.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ТІТКА ДЖЕМІМА
НАШЕ КОРІННЯ
Бенін, Західна Африка.
АФРИКА
Дивно було вперше побувати вдома.
Всюди були уламки втраченої пам'яті.
У звуках, в запахах, в смаках.
Простежити походження страв,
з яких складається Америка — це одне,
але відвідати континент та відчути це на собі?
Це щось зовсім інше.
Моє глибинне розуміння почалося з прогулянки ринком Дантокпа
з доктором Джессікою Б. Харріс.
Або як я люблю її називати — Доктором Джей.
То ми в Токпі?
-Дантокпі? -Дантокпі. В Токпі.
Це один з найбільших відкритих ринків Західної Африки.
І ось я тут, відчуття неймовірні.
«Ефект присутності» набуває нового значення.
Вам варто розуміти, доктор Джей для мене легенда.
Вона написала безліч книг
про страви африканської діаспори
і дуже важко переоцінити вплив,
що на мене мало «Шикарне життя».
-Обожнюю ринки. -Так.
Тут ти знаходишся в центрі бурхливого життя.
Тому ми й тут.
Ми в самому серці. Ближче до серця вже не буде.
Ми обходимо точки роздрібної торгівлі?
О так.
Тут є всього потрохи.
-А ще тут купа людей. -Це ринок в суботу!
-Прийшли. -Гаразд.
Це ми.
-Знайомо. -Правда?
У мене окра на візитівці, ти знав?
-Цього я не знав. -Так. А ще на бланках.
-Колись була в тебе на електронній пошті. -Вона досі там.
-Досі там. -Це і є ми.
Це ми. Це наше.
Коли мова йде про окру
та на скільки вона африканська,
а вона африканська, бо подорожувала з нами.
Справді. Але ще вона африканська, бо вона звідси родом.
-Точно. -А потім ми привезли її до Нового Світу.
Це сполучення.
Як застосовують окру
в західноафриканських стравах?
Її додають до різних супів.
Вона служить згущувачем.
Цікава штука. Якщо хочеш французькою попросити окру,
треба знати одночасно французьке й англійське слово.
-Кажи. -Гомбо.
-Гомбо? -Гомбо.
Має сенс, так?
Абсолютно має сенс.
Ще багато окрім окри треба обговорити.
На цьому ринку стільки всього є.
Я відчуваю схожість з самим собою,
-Справді? -що відбивається у волоссі.
Я бачу наш стиль, наш одяг та як його носять.
-Та нашу ходу? -Нашу ходу.
Нашу винахідливість. Нашу кмітливість.
Вони звісно надзвичайні,
але тут у всьому відчувається порядок.
Повний порядок.
Так.
Цікаво бачити,
скільки всього тут продається.
Точно.
Два за раз.
Добре.
Дуже радий зустрічі,
бо з усіх людей, найбільше роботи зробила ти,
намагаючись розвіяти міф батату й солодкої картоплі.
Можна все вирішити раз і назавжди.
Так. Ось це батати.
Це батати.
Завжди казала, вони схожі на…
волохату ногу слона.
Поглянь на них.
Ось це чотирипала нога слона.
Неймовірно.
-Це не солодка картопля. -Ні, не вона.
Якщо в супермаркеті не лежить ось це,
то мова не про батати.
Точно. Саме так.
То чому через стільки років
люди досі плутають батат й солодку картоплю?
Бо батати дуже важливі.
Можеш побачити,
що їх на ринку більше, ніж іншого.
Але вони не ростуть в Північній Америці, принаймні не росли.
Тепер трохи росте у Флориді та ще десь. Все через температуру.
Точно.
-Ми завжди були креативними. -Так.
Що ми робимо?
-Винаходимо щось подібне. -Точно. А це що?
-Солодка картопля. -І як ми її звемо?
-Батат. -То що ти їси на День подяки?
Пиріг з солодкої картоплі,
а не пиріг з батату.
А солодкий…
-Солодка картопля. -Так.
Якщо ми вже розвіюємо міфи,
чи не згадується ще якась страва африканського походження,
яку люди вважають американською?
Спаржева квасоля, окра,
кавуни, батат — з усім цим плутанина.
Гаразд.
Що в нас ще є? Рис.
-І рис. -І рис.
Ось він…
Ще один надважливий інгредієнт африканської кухні — рис.
-Точно. -Це наш початок.
Може Бенін
і не рисове узбережжя, але це невільниче узбережжя.
-Цей червоний рис нігерійський. -Добре.
Рис розкладено за якістю. Є ще кращої якості.
Цей зветься Джолоф.
Джолоф, тобто рис Джолоф?
Так, Джолоф. Його раз подрібнили.
Якийсь дрібнять двічі. Якийсь повністю.
Ось цей подрібнений один раз, він зветься Джолоф.
Рис Джолоф.
Щоразу, як я бачу рис,
складно не думати про те, як ця річ
збагатила наш народ…
Наш народ ще до того, як він ним став.
Чарльстон.
Спричинив Чарльстон.
Сі-Айленд, південну Кароліну.
-Знаєш. -Так.
Це все рис.
Рис і більше рису.
-Він був основою. -Так.
Це точно.
Гаразд.
Дякую, мадам.
-Куди далі? -Йдемо далі.
Я тобі ще дещо покажу.
Ми з доктором Джей пообідали в місцевому закладі,
що зветься «Saveurs du Benin» або «Смак Беніну».
Найбільше люди Уїди люблять…
Власник закладу — шеф-кухар Валері Вінакпон.
Відомий кухар Котону,
вона написала шість кулінарних книг про традиційні страви її країни.
Прошу.
Чудово.
Виглядає чудово. Що це?
Курка гриль.
А це мойо?
-Томатний сік. -Томатний сік?
Це аміво, а це твоя курка.
Аміво має надзвичайний смак.
Кукурудзяна мука й томат.
-Смачно. -Так, надзвичайно.
Дуже смачно.
А це перець.
-Цей на томатах. -Добре.
Каже, що цей гострий.
Спробуєш?
Всі люблять різне, тому якщо хочеш…
Це правда.
Знаєш, можеш спробувати й дах знесе.
Реалістично.
-Так? -Так.
Спробував.
Спробував. Сподобалося.
Так, в цьому вся різниця.
-На смак, як домівка. -Точно.
Я завжди кажу, якщо приходите в афроамериканський ресторан
і там на столі немає великої пляшки гострого соусу,
йдіть звідти, місце погане.
-Не те. -Не те.
Нашу їжу важко уявити без гострого соусу.
Смажений сом і без соусу?
-Це не смажений сом. -Ні, дякую.
«Ні дякую». Так навіть краще.
Щодо тому «Шикарного життя»,
чому ти захотіла написати книгу?
Я була редактором в «Ессенс» в 70-х,
Тож я зрозуміла, що я створюю зв'язок
зі стравами африканської діаспори.
Наче про їх зв'язок одна з одною?
-Наче: «Я таке вже їла!» -Так.
Наче: «Мені це знайомо!»
Наче: «На смак як бабусина їжа». Розумієш?
Це боби.
-Боби? Червоні? -Так. Червоні.
-Так. Червоні боби. -Червоні боби.
-З червоною пальмовою олією. -Добре.
Тут червона пальмова олія, червоні… Кукурудзяне борошно.
А це?
Баранина.
-Баран. -Ось, що це.
-Дякую, міс -Дякую. Прошу.
Чудове комбо.
Страви з червоною пальмовою олією цікаві.
Чому?
Бо це зв'язок з різними місцями.
Ось цей червонувато-оранжевий колір.
Знаєш, в Чарстольнському червоному рисі це відчувається.
Так.
В джамбалаї теж.
Ніколи не думав про такий зв'язок.
Такий мій божевільний розум.
А червоні боби?
Наче Новий Орлеан в понеділок.
Дуже смачно.
Справді. Чудово.
Але ось з цим краще буде.
Точно.
Чому кулінарія Беніна на стільки важлива?
Бо це був один з вузлів трансатлантичної работоргівлі.
Тому безліч людей звідси, або тих, що тут проходили,
опинилися на іншому боці Атлантики.
Це невелике місце,
але воно мало надзвичайний вплив на Новий Світ.
-Точно. -На півкулю.
Так.
І значна частина цього впливу була через їжу.
А цей ритуал миття рук відбувається перед якимись певними стравами чи…
-Просто їстимеш руками. -Тоді зрозуміло.
-Тож спершу помий руки. -Так.
Треба спершу побачити.
Гарно.
-Дякую. -Дякую.
Тож…
-Це пюре з батату. -Пюре з батату.
З арахісовим соусом.
З сиром і бараниною.
Смакота.
Чудовий арахісовий соус.
Обожнюю цю страву.
Привіт.
-Привіт, то ви Валері? -Я Валері.
Джессіка.
-Стівен. -Bonjour, Стівене.
Bien. Приєднуйтеся.
Дякую.
Щодо вашої їжі, ваш ресторан вважається традиційним?
Ми зробили вибір презентувати традиційні бенінські страви.
Вони у нас лише традиційні й автентичні.
Страви, які можуть зникнути.
А чому це для вас важливо?
Якщо їх не просувати,
якщо не презентувати те, що ми вміємо, то хто це робитиме?
Гаразд.
Ніхто.
Щоразу, як ми зустрічаємо наших американських братів,
це справді повернення братів.
Обожнюю показувати їм,
що ми й надалі тут їмо. Це надзвичайна насолода.
-Дуже вам дякую. -Дякую.
-Дякую.
Життя чорного в Америці сповнене боротьби за прийняття.
Мене здивувало, як мене прийняли в Котону.
Найбільше місто Беніна — надзвичайне поєднання старого й нового
і місце, де традиційна кухня
зустрічається з амбіціями нового покоління.
Знаєш, африканська кухня…
Не знаю, чому наша кухня не настільки
популярна, як азійська чи французька.
Я рада показати світові
через мій блог, через мій інстаграм,
що у нас є.
Як колеги в пошуку нашого кулінарного коріння
ми з кулінарним блогером Карел Вігнон маємо багато спільного.
Її робота привернула багато уваги.
Я вивчаю повсякденну африканську їжу:
Сенегал, Берег Слонової Кістки, Бенін.
То ти студентка африканської кухні.
Ця їжа є й частиною твого життя?
Точно!
Я народилася у Франції, але я з Беніна.
Це моя культура і я хочу, щоб мої підписники про неї знали.
Чому ти привела мене саме в цей ресторан?
Тут працює мій друг
і я хотіла, щоб він подав нам свої страви,
бо він готує за традиційними рецептами,
але з сучасною родзинкою.
-Добре. -Так.
Закуска.
-Дякую. -Ролл з куркою.
-Дуже добре. -І трішки сиру.
Вагасі.
Обожнюю цей рецепт.
Дякую.
Це зветься аміво.
Аміво.
Дуже смачно.
Всередині томатний соус.
Так, всередині!
Теж щойно здивувався.
Надзвичайно смачно.
Смак, поєднання текстур.
Бо воно трошки тверде й хрумтить.
Точно.
Це бенінська страва.
На вигляд чудово!
Добре!
-Я готова. -Тобі он те сподобалося.
Мус, вершкова солодка картопля, мус, креветки.
Дуже добре, дякую.
А в тебе щось інше.
Так.
-Гаразд, це нова версія. -Добре.
Нова версія арахісового соусу.
Курка та арахіс зверху.
Наче скоринка.
Як тобі курка?
Ідеально приготована.
Через те, що арахісовий соус теплий,
здається, що він зовсім новий.
-Добре. -То в нас тут декілька соусів.
-Дуже креативна страва. -Надзвичайно.
-Мусиш скуштувати. -Добре. Супер.
-А я скуштую твоє. -Так.
Гарні креветки.
Так, були.
А ще маленькі помідори
з перцем.
Чудово.
Ого. Дуже смачно.
-Бачу, страву несуть! -Ти щось побачила.
Пірон Макі з ананасом та кокосом.
Дякую.
На вигляд добре.
Суші, або макі з японської.
Вони з піроном.
Пірон, загалом, це солона страва.
Але вона стає солодкою завдяки ананасу
й кокосу.
-Смакота! -Так.
Мені подобається, що у всього є начинка.
Так!
В Африці ми не часто їмо десерти.
Але я фанатка десертів.
Цей дуже смачний.
Привіт!
Привіт.
-Привіт. -Шефе!
-Седжро. -Стівен.
-Радий познайомитися. -Навзаєм.
Привіт.
Я в нормі.
Дякую.
-Прошу. -Це надзвичайно.
Я приніс трохи місцевого алкоголю.
Добре.
Це содабі.
-Содабі. -З виноградом.
Добре, класно.
Гаразд. Вип'ємо за Бенін?
-За Бенін? -За Бенін.
-За бенінську кухню? -Так.
-Бенінську їжу. -І за нас.
-Гаразд. Будьмо! -Будьмо!
Де ти навчився так готувати?
Я вчився у Франції.
А потім поїхав до Сенегалу, до Гваделупи
і згодом вирішив повернутися до Беніна
і створити власні страви.
Чому ти захотів повернутися?
Це виклик.
Хочу прославити нашу, бенінську, кухню,
бо у нас є багато продуктів,
з яких можна створити щось нове.
То таке по всій країні відбувається,
молоді шеф-кухарі намагаються це все просувати?
Багато людей, як ми, намагаються прославити Бенін.
Ми пишаємося своєю країною і хочемо показати, що Бенін ось тут.
Це мала країна за розміром,
але ми великі люди.
Так.
Малі й горді.
Точно.
Але за гордістю Беніна криється реальність, яку не можна ігнорувати.
Нас забрали звідси проти волі
і щоб зрозуміти, що це значить для Беніна,
я мусив відвідати Абомей.
Колись це була столиця Королівства Дагомея.
Королівства, що мало на озброєні цілком жіночий загін войовничих Амазонок,
і яке було силою, з яким століттями рахувалися колоніальні держави.
Колись давно…
ГАБІН ДЖИМАСЕ ІСТОРИК, ДОСЛІДНИК АБОМЕЮ
В певний час
у Королівства Абомея була репутація
найбільшого королівства работоргівлі.
Починаючи з його зародження…
існувала жага до розширення.
Сюди привозили людей, щоб розширяти королівство,
а деяких відсилали на прохання європейців.
Не можна сказати, що ми, африканці,
не брали участі в работоргівлі.
Ми брали участь, бо погодилися надати
європейцям робочу силу, якої ті вимагали.
Але за жахливу ціну!
В Абомеї я почувався так, ніби повернувся назад у часі.
Це місце,
де досі можна пройти дорогою, якою йшли раби.
І їх похід був жахливий.
Похід, що закінчувався у місті Уїда,
де багато з нас назавжди покидали дім.
Як…
Як все робилося?
На ноги й руки надягали кайдани.
Вистроювали в колону, ще була команда…
яка наглядала за всіма.
Скільки це займало?
Щонайменше чотири дні.
Гадаю, дуже важливо, що…
я погляну на цю дорогу, побачу її
і привезу це додому.
Треба пройтися цією дорогою, бо…
це дуже важлива частина нашої історії.
А ігнорувати її…
це ігнорувати частину нас самих.
Але в Беніні є й дороги, що розповідають інші історії.
Дороги, що ведуть до одно з наймагічніших місць, що я колись бачив.
Клянуся, я досі чую пісні волі,
відчуваю первородну магію
ГАНВІ, БЕНІН
У нас сповідують усі світові релігії, але найпопулярніша — Вуду.
МАДІНА СТАРОСТА ГАНВІ
Чужоземцям
ми кажемо, що сповідуємо Вуду.
Поклоняємося єдиній вірі Вуду.
Ми маємо Ганві завдяки нашим предкам.
Їх переслідували работорговці.
Втікаючи, вони прийшли на берег озера.
З ними був дуже могутній жрець Вуду.
Вони прийшли на берег,
а жрець, який володів магією, попросив групу зачекати.
Він покликав сокола.
Пташка взяла його на спину…
і вони полетіли шукати місце, де можна сісти.
Вони знайшли острів
і сокіл відвіз його назад до групи.
Повернувшись на берег,
жрець виголосив ще одне закляття
і з'явився крокодил,
який перевіз їх на знайдене місце.
Вони злізли зі спини крокодила
і зійшли на берег острова.
Щойно прибули, помітили, що ніхто їх не переслідує.
Тож там вони й залишилися.
Там більше не було війни,
вони назвали це місце Ганві.
Приходячи сюди, ми у безпеці.
Вітаємо в Ганві.
-Дякую. -Так.
Це моє поселення.
У нас є Небесна Церква.
То це Небесна Церква. Зрозумів.
А он та велика будівля?
Це ще одна церква.
Тут багато церков.
Так, церков багато.
У нас є католицька церква,
небесна церква, мечеть,
і Вуду.
-Вуду. -Так.
-Так. Вона найперша. -Так.
Бо так і утворилося поселення. Це частина історії.
-Так, історії. -Так.
Місцеві звуться Айзо.
-Добре. -Айзо. А їхня мова — тофінська.
Тофінська.
«Тофін» означає вода, а «фіну»— люди.
То ви фактично «водяні люди».
-Водяні люди. -Так.
Це мій дім. Ми його пропливаємо.
Круто.
Коли я не працюю на материку,
я прихожу сюди і проводжу вихідні з сім'єю.
А чим ви займаєтеся?
Їмо місцеву їжу.
А хто готує?
Часом моя мати,
інколи сестра.
Часом навіть я. Я теж готую.
-Ого. -Я вмію готувати.
-Ти молодець. -Так.
Ми відпливли звідти, де ловлять рибу,
а зараз відвідаємо ринок на плаву.
-Не можу дочекатися. -Так.
Що ви тут купуєте?
-Рис, помідори, олію… -Так.
боби і…
І дрова, щоб готувати.
І все.
Вона щось продає, наче «гато».
«Гато» — це пиріг. Ось.
Пиріг.
Хочеш…
-Можна обрати? -Так.
-Гаразд, візьмемо по одному. -Так.
Смачне тісто.
Чудова закуска.
Дуже добра.
Не надто солодка.
Листова скоринка.
З кожним разом все смачніше.
Ого. У неї цілий магазин.
Так.
О так. Я сподівався, ти це візьмеш.
В поселенні це зветься «конката».
Місцева назва.
«Конката» це…
арахіс, цукор і масло. Так.
Схоже на батончик.
У нас це зветься «батончик». «Маленька Рут».
В ньому теж арахіс, карамель і цукор.
На смак прямо як це.
Дуже смачно. Люблю арахіс.
Щоб пересуватися по Ганві потрібні човни.
Без них, ми нікуди не дістанемося.
Звідки у всіх беруться човни?
-У кожної сім'ї їх є по три. -Так.
Один для дітей.
Інший для батька, а ще один — матері.
То у кожного є свій човен?
-Так. -Круто.
Без цього тут ніяк.
Зараз ми побачимо, де були наші предки
до будівництва будинків на озері.
То це край Ганві.
Край Ганві, так.
Гаразд.
Он туди, де великі дерева,
туди прийшли наші пращури.
-Ого. -Так.
Зараз там немає будинків.
Комусь з батьків це знадобилося.
Місце, де можна ховати мертвих,
наче кладовище.
-Кладовище, так. -Так.
Це прекрасно, що кладовище стоїть там, куди вперше прибули ваші предки.
Вони дісталися сюди.
-Так? -Вони були вільні.
Так, вони звільнилися.
Вони були в повній безпеці.
Тому й вирішили залишитися.
Знайшли, де можна ловити рибу.
Ти постійно говориш про рибу.
Чи можна її скуштувати?
Звісно, побачимо.
-Гаразд. Я готовий покуштувати. -Так.
Будьмо!
-Я хочу подякувати тобі. -І тобі дякую.
За те, що ти витратив час і дозволив відвідати тебе в Ганві.
Це найдивовижніше місце, яке я коли-небудь бачив.
Поселення на воді я ще не бачив.
Більшість з місцевих рибалять?
Так.
Як щоб годувати сім'ї, так і на продаж?
Так.
А коли ви рибалите, що ви ловите?
-Тиляпію або… Так. -Гаразд, бачу. Це тиляпія.
Добре.
Виглядає добре.
А це страва з маніока.
-Гаразд. -І риба з озера.
-Добре. -Так.
Сьогодні субота,
а там, звідки я, в Штатах, в Джорджії це звична справа.
Щосуботи після церкви, коли я був малим,
мій тато смажив рибу на всю церкву.
Інколи ще були спагеті,
макарони з томатним соусом,
тому їсти смажену рибу з томатами в суботу
для мене теж звично.
Вона була моєю улюбленою суботньою стравою.
-Добре. Так. -Ідеально.
Ідеально.
Ідеально. Дуже смачно.
Дуже смачно.
Як на мене, смажена риба й томати,
а ще трохи перцю — найкраще поєднання у їжі.
ПОРТО-НОВО, БЕНІН
Побувати в Беніні — це відчути його стійкість та витривалість.
Як на мене, ніхто не передасть цього краще за митця.
Звернувши на запилену дорогу в столиці, Порто-Ново,
я відвідав студію Ромуальда Хазуме.
Один з найлегендарніших митців світу,
що все одно залишився там, де народився.
А нащо звідси їхати?
-Так. -Заради будівель Нью-Йорка?
Великих автівок? Ні. Це не для мене.
Я не їду звідси, бо я знаю, звідки я.
Матеріали для творів Ромуальда — каністри від бензину,
щоденна деталь, яку я постійно помічав на вулицях Беніна.
А його готові роботи — це ніби лінія
між стародавнім минулим та проблемами сьогодення.
Це моя студія.
Дуже важливо тут те, як ми виживаємо.
Нігерія — сусідня нам країна.
Вона виробляє бензин,
а нігерійці привозять його на кордон,
а ми, бенінці, йдемо туди,
беремо там бензин і продаємо його в Беніні.
Кожен, хто возить бензин, має власні каністри.
В авто можна побачити людину з 2500 літрів.
Нічого собі.
-Вона це все тримає. -Так.
Це небезпечно.
За місяць може бути аж 100 смертей.
-Так. -Через вогонь.
Що ти хотів би, щоб ми зрозуміли
зі стосунку цих каністр до Беніна?
Своєю роботою я хочу показати…
світові, що ці люди дуже сильні.
Їх треба поважати. Вони лише хочуть жити.
Що мені ще в цьому подобається,
то це те, що у всіх цих предметах
можна легко розгледіти обличчя.
Вони зі мною говорять.
Я також знаю, що у зв'язку з твоєю роботою тебе ще і їжа цікавить.
Вона мене дуже цікавить.
Нам треба розуміти, звідки ми пішли,
-Так. -щоб зрозуміти самих себе.
А історія їжі — це наша історія.
-Не забувай, ми дуже сильні. -Так.
Тому наших людей, людей Йоруба, й забирали
для фермерства, бо ми дуже сильні.
Чому?
Наші ліки та їжа.
-Ліки, їжа та культура. -Так.
-Знаєш, як ми кажемо? -Як?
Скажи, що ти їси,
-І я скажу тобі, хто ти. -і я скажу звідки ти.
Чесно кажучи, в той момент я був голодним.
А стародавні страви, які подав Ромуальд
були такі, які лише жінки з малих поселень довкола Порто-Ново
вміли готувати.
Ого.
Ще не готово.
Як чудесно.
Боже мій.
Дивовижнішого ще не бачив.
Це їжа, яку ми їли до рабства.
Все, що тут є, з'явилося раніше за кораблі работорговців.
Якщо хочете щось скуштувати, лише скажіть,
бо в нас є «ата чічі».
-Ата чічі. -Ата чічі. Скуштуйте лишень.
-Дякую. -Дякую.
-Як ви кажете «дякую»?
-«Авану ка ка». -«Авану ка ка».
-Непогано. -Непогано.
Смачно.
-Але… -Що?
-Що це за біб? Чи горошинка? -Біб.
Добре.
Є варіанти зі спаржевою квасолею.
Хочу ось це скуштували, з просом.
-Можна передати? -Так!
Дякую.
-Це армійська страва. -Дякую.
Гаразд. Я боєць.
-Амазонка. -Амазонка.
-Ти впізнав.
Якщо хочете продовжити, то, кажу вам…
-Передайте «мангі мангі». Так. -«Мангі мангі».
«Мангі мангі» дуже смачне.
Скуштуйте. Побачите.
Схоже, всередині анчоус.
Це? Це риба.
Тут такий багатий смак.
-Таке пряне. -Так.
Мені подобається текстура і риба всередині.
Прянощі дуже важливі.
Чудово приправлено.
Так, смаки досі проявляються. Воно не просто гостре…
-Треба, щоб розкрилося. -Так.
Є чітка причина, чому ти подав нам саме ці страви,
бо вони, як і вся твоя робота, висвітлюють життя до рабства.
Так.
Демонструють, яку багату культуру, мистецтво та кухню ми мали
-ще до цих подій. -Так.
Я з Беніна, але ніколи цього всього не куштувала.
Це вперше.
Гадаєш, традиції втрачаються?
-Так. -Думаю, так.
Так.
-Стосовно цієї їжі. -Кулінарні традиції.
Так.
-А це причина… -Айман.
-«Айман». -Це дуже смачно.
«Айман».
Коли я його їм, згадую прадідусів і прабабусь.
Гаразд.
-Пригощайтеся. -Я чекала на це.
-Дякую. -Риба. Але не просто риба.
Бачу там ще щось.
-Соус. Так. -Гаразд.
Ні, клади на тарілку, так. Бери руками.
Риб'ячі голови.
-Риб'ячі голови я візьму. -Так.
З надзвичайними зябрами. Це найкраща частина риби.
Їсти їх треба з «кан наном».
«Кан нан».
«Кан нан». Гляньте на нього.
-Ого. -Добре.
Кан нан — це кукурудза.
-Обожнюю її. Моя улюблена… -Все.
-Квашена. Хіба не чудово? -Кан нан.
Дає кислуватий відтінок.
Чудово. Риба смачна!
Ого.
-Карел. -Так.
Я вважаю, що дуже важливим
і магічним в цій ситуації
є те, де ми зараз знаходимося…
Божевілля.
…це дім твоїх бабусі й дідуся.
Ромуальд знав мою бабусю, а вона жила десь за один будинок звідси.
Ти взнала про це сьогодні?
Взнала, щойно ми приїхали, я оглянула вулицю
і сказала: «Я знаю цю вулицю!»
Неймовірно.
Коли ми говоримо про всіх ваших братів, племінників, племінниць,
мова про частину нашого культурного зв'язку,
бо я ріс так,
що виховував мене кожен з нашої церкви, з нашого блоку,
і всі ці люди мали право мене дисциплінувати.
Так. Тут все так само.
Це унікально для нашої культури.
-Так. -Правда ж?
-Не лише метафорично. -Ні.
-Ти справді звідси. -Так.
Цей зв'язок настільки чарівний,
бо зараз ви всі, як на мене, партнери.
Так.
Бо тепер ти знаєш, що це твій дім.
Не кажи, що це наш дім. Бо це і твій дім теж.
-Так. -Наш дім.
-Це справді наш дім. -Ми вдома.
Через їжу
можна дізнатися, що нас більше пов'язує, аніж розділяє.
Що ми їмо, що відкриваємо, зближує нас.
-Це колективний стіл. -Так.
Так ми знаємо, ким ми є, так ми пов'язані.
Точно.
Після тебе ми їдемо в Уїду.
-Так. -Чому це місце таке важливе?
Уїда, можу сказати…
Це місце, де…
Де вони відбували.
Але на той час ще не знали куди.
Там стоять Ворота неповернення.
А в нас є шанс на повернення.
Цим ми зараз і займаємося.
-Так. -Це наше повернення.
БЕНІН АБОМЕЙ
УЇДА
УЇДА, БЕНІН
Воду на сходи, щоб не було гаряче в ступні.
«Содабі»…
для підтримання сил, для вшанування.
Тож…
на цьому місці
та сама дорога завершується.
А подорож починається.
Для рабів, для тих, кого взяли у рабство,
хто пройшов цією дорогою…
в кінці вони потрапили до загонів.
Загонів для тварин.
Їх поділили за мовою, відірвавши від людей, яких вони знали.
Їх тримали у темних місцях, щоб дезорієнтувати.
Не всі це пережили.
Тих, хто не пережив,
взяли й поховали у братській могилі.
Ми стоїмо на людях, які не пережили.
На цьому місці можна згадати й про тих, хто вижив.
Їжа… Люди, які відбирали рабів розумілися на культурах.
Вони знали, що люди з однієї місцевості хотіли рису,
тож принесли рису.
Бататів, гороху, бобів,
спаржеву квасолю, кормові боби,
всі ці речі, які зараз з нами, з нами й прибули.
Правильно.
Так поєдналася наша їжа з їхньою.
Мова про подорож, що тривала місяці.
Справді могла тривати місяці.
І щоб її пережити
яким мало бути мінімальне харчування?
Годували їх так званим «слинним соусом».
Назва відштовхує.
Це була мука, пальмова олія і перець.
Його описи різняться.
Єдина сила, яка залишалася в нового раба —
сила відмови.
Точно.
Інколи він міг сказати: «Ні»,
відмовитися їсти й закрити рота.
Потім винайшли один диявольський інструмент.
Він називався «speculum oris»
і дозволяв годувати силою.
Бо люди противилися.
Опір був на кожному етапі подорожі.
Мені подобається думка…
про їжу та відмову від неї
як про способи повернути собі сили.
-Так, сили відмовитися. -Правильно.
-Сили сказати «Ні, я цього не їстиму». -Так.
У твоїй крові це теж є.
Точно.
Як почуваєшся на цьому місці?
Ти сказала, що жодна літературна праця
чи стаття, чи дослідження
не допоможе точно зрозуміти, на що була схожа подорож
цими дорогами з червоної глини…
Які… я впізнаю її.
Це червона глина, яку ми згадуємо в Джорджії.
Коли мова про цю невимовну подорож…
величезна її частина
складається з деталей, які ти описала.
Але пізніша частина історії
це те, на чому я хочу зосередитися.
Мова про нашу стійкість.
Отож…
бути тут?
Вперше в житті я з ними поєднався.
І я дуже радий, що можу їм подякувати.
Я дуже радий, що нарешті…
я можу взяти їх з собою додому.
Добре.
Тепер вони будуть вдома.
Вони будуть вдома.
Вони будуть вдома. Ходи сюди, любий.
Ходи. Ну ж бо.
Ходімо.
-Все добре. -Гаразд.
Все добре.
-Будь сильним. -Гаразд.
Будь сильним.
-Дякую. -Не вдягай їх. Ти в нормі.
Дякую.
Ти зміг. Любий, ти зміг. Поплач.
Тримайся.
Дихай.
Тут пролилося стільки сліз.
Понад мільйон людей мусили пройти в ці ворота,
назавжди залишивши дім позаду.
Але з собою вони принесли стійкість і хоробрість.
І далеко за океаном…
у місці, яке я кличу домом…
їхні таланти та винаходи змінять американську кухню.
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський