Jag tänker mycket på mat.
Hur den förenar oss genom tiderna,
geografiskt…
Det är så gott!
…från generation till generation.
Den berättar om var vi har varit, var vi är och vart vi är på väg.
Har du hört "high on the hog"?
Jadå!
Det doftar redan mac 'n' cheese.
Sanningen är att mycket amerikansk mat har sina rötter i afroamerikansk mat,
traditioner och uppfinningsrikedom.
Jag heter Stephen Satterfield.
Jag är en matskribent med kockutbildning
och jag jobbade som sommelier i över tio år.
Jag är på en resa för att hitta berättelser om afroamerikansk mat
och träffa den nya generationen som bevarar vår historia.
Det här är gjort på Carolina Gold-ris.
Vi har brutit riset till gryn.
Från de tidigaste dagarna
genom de mörka årtiondenas kamp,
härdade vi ut.
Trots att vi led helvetiska kval,
mitt uppe i allt det tramset,
skapade vi ett kök.
Det här är våra berättelser.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
RÖTTER
Benin i Västafrika.
AFRIKA
Det var konstigt att komma hem till en plats där jag aldrig varit.
Minnesfragment fanns överallt.
I ljud och dofter och smaker.
Att undersöka ursprunget av amerikansk mat var en sak,
men att vara på kontinenten och känna in allt?
Det var nåt helt annat.
Och djupet av den insikten började på en promenad genom Dantokpa-marknaden
med dr Jessica B. Harris.
Eller som jag kallar henne: dr J.
-Så här är vi, i Tokpa? Dantokpa? -Dantokpa.
Vi är i Dantokpa.
En av de största utomhusmarknaderna i Västafrika.
Att sätta ner fötterna här är en otrolig känsla.
En helt annan sorts "stövlar på marken".
Nåt ni måste förstå är att dr J är en legend för mig.
Hon har skrivit över ett dussin böcker om den afrikanska diasporans mat
och det är svårt att överdriva inflytandet som High on the Hog har haft på mig.
Jag är galen i marknader.
Det är här man känner stadens pulserande hjärta.
Så här är vi nu, mitt i själva hjärtpunkten.
-Ja, med vandrande butiker. -Ja, det stämmer.
Du kan få allt möjligt.
-Och det är så livligt. -Det är lördag!
Nu, då. Här är vi.
Det här är bekant. Vet du att jag har okra på mitt visitkort?
-Nej. -Och på mitt brevpapper.
-Var det din e-postadress? -Det är det fortfarande.
-Så vi har hamnat rätt. -Det här är mitt ställe.
Så när vi pratar om okra och hur afroamerikanskt det är,
så är det för att okran färdades över med oss.
Ja, och okran kommer från Afrika.
-Just det. -Och vi tog med den till den nya världen.
Det är kopplingen.
Kan du ge några exempel på hur okra används i västafrikansk mat?
Okra dyker upp i alla sorts stuvningar.
Den används som redning.
En rolig sak: om du vill be om okra på franska,
så lär du dig ett franskt ord som finns på engelska.
-Okej. -Det är gombo.
-Gombo? -Ja.
-Och det är ju helt logiskt. -Helt klart.
-De har mer än okra här. -Det finns så mycket att se.
Jag känner upplevelsen av att se min liknelse…
-Eller hur?! -…återspeglad i frisyrer.
Jag ser vår stil, kläderna och hur vi bär plagg.
-I vår utstrålning? -Definitivt.
I vår fyndighet och rådighet.
Det är så klart enormt,
-men det finns en sorts ordning… -Ja, absolut.
Ja.
Det intressanta är att se hur många olika saker som säljs.
Eller hur?
Två på samma gång?
Okej.
Jag är så glad att vara här med dig. Mer än nån annan
har du hjälpt till att skingra myten om jams och sötpotatis.
Vi kan reda ut det här och nu.
-Det här är jams. -Ja.
Jag har alltid sagt att de liknar…
-…en hårig elefantfot. -Kolla in.
-Hårig och med fyra tår. -Den är otrolig.
-Det är ingen sötpotatis! -Nej.
Om det inte ser ut så här i butiken, så är det inte jams.
Precis.
Hur kommer det sig, efter alla år,
att folk blandar ihop jams och sötpotatis?
Jams är ju så viktigt.
Du ser att de har mer jams än i princip nåt annat här.
Men de odlas inte i Nordamerika.
Nu odlas de lite i Florida, bland annat. På grund av temperaturen.
Ja.
Men vi har alltid varit kreativa. Så vad gör vi?
-Vi hittar det näst bästa. -Och det är?
-Sötpotatis. -Och vad kallar vi den?
-Jams. -Så vad har man på thanksgiving?
Man har en sötpotatispaj.
Inte en jamspaj.
Och den sockrade…
-Sötpotatisen. -Se där.
Medan vi ändå knäcker myter,
har du andra livsmedel i åtanke som är av afrikanskt ursprung
som folk antar är från Amerika?
Vi har black eye-bönor, okra,
vattenmelon och jams-förvirringen.
Okej.
Och vad har vi mer?
-Ris. -Och ris.
Det finns
en anknytning till som vi har med afrikansk mat: ris.
-Absolut. -Början av oss.
Saken med Benin är
att det kanske inte är riskusten, men det var slavkusten.
-Det röda riset är nigerianskt. -Okej.
Riset indelas efter kvalitet, upp till "prima".
Vi kallar det för jollof.
Så det är alltså jollofris?
Ja, jollof. Det har brutits en gång.
En del har brutits två gånger, andra är helt trasiga.
Det som brutits en gång kallas för jollof.
Jollofris.
Varje gång jag ser ris
tänker jag samtidigt att det gjorde landet rikt.
Vårt nya land, innan unionen.
-Så kom Charleston till. -Ja.
-Sea Islands och Sydkarolina, du vet. -Ja.
Det var riset.
Ris och mer ris.
-Det var grunden. -Ja.
Det var absolut grunden.
Okej.
Merci, madame.
-Vart ska vi nu? -Vi går vidare.
Jag har mer att visa dig.
Dr J och jag åt lunch på ett anspråkslöst ställe
som heter Saveurs du Benin: "Smaker från Benin".
Favoriträtten hos folk här i Ouidah…
Stället ägs av kocken Valérie Vinakpon.
Hon är en fast punkt på Cotonous matscen
och har skrivit sex kokböcker om landets traditionella rätter.
Där är den. -Toppen.
-Det ser gott ut. Vad bjuder du på? -Grillad kyckling.
Är det moyo?
-Det är tomatsås. -Jaså?
Det är amiwo och din bit kyckling.
Och amiwon har en underbart god smak.
Det är majsena med tomat.
-Jättegott. -Ljuvligt.
Det här är chilin.
-Det är en med tomat. -Okej.
Det är den starka.
Smaka dig fram.
-Alla är olika, så ta det varligt… -Det är sant.
-För du vill inte spränga skallen i bitar. -Det är sant.
-Nå? -O ja.
Där satt det.
Ja. Fantastiskt.
Ja, det gör skillnad.
-Det smakar som hemma. -Ja.
Om du går in på en afroamerikansk restaurang
och det inte står en lång, smal flaska med het sås på bordet,
så är du på fel plats.
-Fel ställe. -Ja.
Det är svårt att föreställa sig att äta vår mat utan het sås.
-Friterad havskatt utan het sås? -Nej tack.
Eller hur? "Nej tack." Precis.
Ditt tunga verk High on the Hog,
vad fick dig att skriva den?
Jag var reseredaktör för Essence på 70-talet.
Och jag började göra kopplingar till den afrikanska diasporans mat.
Som i att maten hade ett samband?
Som i: "Jag har ätit det här förut!"
Som i: "Jag vet vad det här är. Det smakar som farmors mat."
Så, det här är bönor.
-Röda bönor? -Ja.
-Röda bönor. -Jaha.
-Med röd palmolja. -Okej.
Röd palmolja, röda… Och mer majsena.
Och det här?
-Jambe de mouton. -Lamm.
Där ser man. Merci.
-God mix. -Ja.
-Röd palmolja är alltid intressant. -Varför det?
Det hör ihop med alla möjliga platser.
Den rödorange färgen.
-Vi kan se den i Charlestons röda ris. -Ja.
Vi kan se den i jambalaya.
-Oj, jag hade aldrig tänkt på det. -Det är min galna hjärna.
Men de röda bönorna? Det är New Orleans på en måndag.
-Det är läckert. -Ja, verkligen.
-Men det blir bättre med lite av det här. -Sant.
Vad är det med Benin som gör det kulinariskt viktigt?
Det var ett av naven i den transatlantiska slavhandeln.
Av den anledningen var det många som var härifrån och som fördes hit,
som hamnade på andra sidan Atlanten.
Det är inte ett stort ställe,
men det har haft en enorm inverkan på den nya världen.
-På den världsdelen. -Just det.
Och mycket känner vi av i maten.
Så handtvättningsritualen sker innan särskilda rätter, eller?
-Ja, du ska äta med händerna. -Jag fattar.
-Först tvättar du händerna. -Coolt.
Okej, jag får se det först.
Tjusigt.
Merci.
Nå?
-Det är jamsmos. -Ja?
-Med jordnötssås. -Ja.
-Med fårkött och ost. -Fårkött och ost.
Mums.
-Härlig jordnötssås. -Jag älskar den här rätten.
Hej!
-Hej, är du Valérie? -Ja.
Jessica.
-Stephen. -Hej, Stephen.
-Snälla du, slå dig ner. -Tack.
Maten du serverar här… är det en traditionell restaurang?
Vi valde att laga rätter från Benin.
Vi serverar bara autentiska rätter.
Rätter som brukar försvinna.
Varför var det viktigt för dig?
Om vi inte värdesätter…
Om vi inte lyfter fram vad vi kan göra, vem ska annars göra det?
-Okej! -Ingen.
Varje gång vi välkomnar våra bröder från Amerika,
det är våra återvändande bröder, så är det är ett nöje att visa dem
vad vi fortsätter att äta här. Det gör mig glad.
-Tack så mycket. -Tack.
Merci.
Min erfarenhet av att vara svart i Amerika är förenad med kampen om tillhörighet.
Det förvånade mig hur jag omfamnades här.
Benins största stad är en skön blandning av gammalt och nytt,
och en plats där traditionell mat möter en ny generations ambitioner.
Afrikansk mat är…
Jag vet inte varför vår mat inte är
lika populär som asiatisk mat eller fransk mat.
Och jag visar gärna världen, genom min blogg eller på Insta,
vad vi har.
Vi är båda författare på jakt efter våra matrötter,
och matbloggaren Karelle Vignon och jag hade mycket gemensamt.
Hennes arbete har väckt enormt intresse.
Jag lär mig om afrikansk mat
från Senegal, Elfenbenskusten och Benin.
Så du studerar afrikansk mat.
Men det är väl en del av din historia med?
Ja, exakt!
Jag är född i Frankrike, men jag är från Benin.
Det här är min kultur och jag vill att alla mina följare ska lära sig den.
Varför ville du ta med mig hit?
Därför att jag har en vän,
och jag ville att han skulle presentera rätter han har tillagat.
Han använder traditionella recept med en modern tolkning.
-Okej. -Ja.
En aptitretare.
-Tack. -Kycklingrullad.
-Bra. -Med en bit ost.
Wagassi.
Det här är en rätt som jag älskar.
Tack.
Den heter amiwo.
Amiwo.
Jättegott.
-Vi har tomatsås inuti. -Ja!
Det var en överraskning.
Det är lysande.
Smaken och de olika texturerna.
-Det är fast och knaprigt. -Ja, precis.
Det är från Benin.
Oj, vad gott!
Okej!
Bra!
-Jag är redo… -Du gillar det där.
Krämig sötpotatismousse och räkor.
Bra, tack.
-Och du får inte samma sak. -Nej.
Det här är en ny version.
En ny version av jordnötssås.
Du har jordnötter ovanpå kycklingen.
Som ett täcke.
Hur är kycklingen?
Den är perfekt tillagad.
Eftersom jordnötssåsen är varm,
är det nästan som en ny sås.
-Okej. -Så vi har flera såser.
-Det här är toppen. -Det är en kreativ rätt.
-Du måste smaka det. -Perfekt.
-Och tvärtom. -Ja.
-Räkorna är urgoda. -Ja.
Och de små kryddiga tomaterna.
Ljuvligt.
Wow! Det är så gott.
-Jag ser rätten, den kommer! -Du ser nåt.
Piron maki med ananas och kokos.
Tack.
Vad gott det ser ut.
Sushi, eller maki, från Japan.
Det är med piron.
Piron brukar vara en salt rätt.
Nu är den söt, med ananas och kokosnöt.
-Mums! -Ja.
-Jag gillar att allt har nåt inuti. -Ja!
I Afrika äter vi inte mycket efterrätt.
Men jag gillar alla möjliga efterrätter.
Den här är god.
Hej!
-Sedjro. -Stephen.
-Trevligt att träffas. -Kökschefen!
-Hur är det? -Bra, tack.
Tack.
-Varsågod. -Fantastiskt.
Jag har med mig en lokal alkoholdryck.
Okej.
Det är sodabi.
-Sodabi. -Det är gjort på druvor.
Gott.
Okej. Ska vi skåla för Benin?
-För det beninska köket? -Ja.
-Beninsk mat. -Och för oss.
-Det säger vi. Skål. -Skål.
-Var lärde du dig laga mat så här? -Jag studerade i Frankrike.
Sen reste jag i Senegal och Guadeloupe,
och bestämde mig för att återvända till Benin
för att laga min egen mat.
Och varför ville du åka hem?
Det är en utmaning.
Jag ville höja Benins gastronomi.
Vi har många produkter
som vi kan skapa nåt nytt med.
Tror du att det här är nåt som händer över hela landet?
Unga kockar som vill skapa nåt nytt?
Det är många som försöker sätta Benin på kartan, som vi gör.
Vi är stolta över vårt land och vi vill visa upp Benin.
Benin är ett litet land,
men med stor personlighet.
Ja.
-Litet och stolt. -Precis.
Men bakom Benins stolthet finns en verklighet jag inte kunde ignorera.
Vi slets härifrån.
För att börja förstå vad det betyder i Benin,
åkte jag till en plats som heter Abomey.
Det var en gång huvudstaden i Dahomey.
Ett kungadöme som hade ett regemente av kvinnokrigare,
och som i århundraden var en kraft att räkna med för kolonimakterna.
En gång i tiden…
GABIN DJIMASSÉ HISTORIEFORSKARE
Under en tidsperiod
hade Abomey ett rykte om sig
som slavhandelns största kungarike.
Från rikets begynnelse…
…fanns en expansionsvilja.
De tog hit folk för att bygga upp riket,
och de skickade iväg en del som européerna krävde.
Vi kan inte säga att vi afrikaner
inte deltog i slaveriet.
Vi deltog definitivt, för vi gick med på att förse
européerna med arbetskraften de krävde.
Men till ett hemskt pris!
Det kändes som att gå tillbaka i tiden i Abomey.
Man kan alltså fortfarande gå samma väg som de förslavade.
Det var en vidrig marsch.
En marsch som slutade i staden Ouidah,
som så många av oss lämnade för att aldrig återvända till.
Hur gick det till?
De satte bojor på fötterna och runt handlederna.
För att ställa upp dem på led fanns en grupp…
…som vaktade människorna.
Hur lång tid tog det?
Det tog minst fyra dagar.
Jag tror att det är viktigt att…
…jag ser en bit av vägen
och jag tar minnet med mig hem.
Vi måste gå den här vägen.
Det är en viktig del av vår historia.
Och att ignorera det…
…är att ignorera en del av oss själva.
Men det finns vägar i Benin som berättar en annan historia.
Vägar som leder till en av de mest mytiska platser som jag varit på.
Och jag svär att jag fortfarande hör kyrkans frihetssånger,
och känner magin från byn på vattnet,
som har sin början i en voodoo-legend.
Alla religioner i världen ingår i vårt utövande, men främst voodoo.
MADINA GANVIÉ-ÄLDSTE
Till de som kommer från utlandet
kan vi säga att vi praktiserar voodoo.
Vi utövar voodoo som en enda tro.
Det är tack vare våra förfäder som vi har Ganvié.
Slavhandlare jagade dem.
Och när de flydde kom de till sjöns strand.
De hade en mäktig voodoo-präst med sig.
När de kom fram till stranden
bad den mäktiga prästen att de andra väntade på honom.
Han kallade till sig en hök.
Fågeln satte honom på ryggen.
De började leta efter en plats att landa på.
De hittade till slut en ö
och flög tillbaka till de andra.
När de kom tillbaka till stranden
sa prästen fler magiska ord och en krokodil kom fram.
och krokodilen tog med alla till platsen som han hade hittat.
De gick ner från krokodilens rygg
och ställde sig på ön.
När de hade kommit fram märkte de att ingen jagade dem.
Så de stannade kvar.
Eftersom det inte fanns nåt krig, kallade de platsen Ganvié.
Vi var i säkerhet.
Välkommen till Ganvié.
-Tack. -Jadå.
Det är min by.
-Vi har en kristen kyrka. -Okej, Kristi himmelska kyrka.
Det stora huset?
Det är en annan kyrka.
-Ni har många kyrkor. -Ja, många kyrkor.
Vi har en katolsk kyrka,
himmelska kyrkan, moskén
och voodoo.
-Voodoo… -Ja.
-Den allra första. -Ja.
Det hör till byns ursprungsberättelse.
Ja, det stämmer.
Folk som bor här kallas aïzo.
-Okej. -Och språket heter tofin.
Tofin.
Tofin betyder vatten och finu är befolkning.
Okej. Så "vattenfolket".
-Vattenfolket. -Ja.
-Okej, här bredvid ligger mitt hus. -Coolt.
När jag inte jobbar på land
så kommer jag hem och tillbringar helgen med min familj.
Ja. Vad gör ni?
Vi äter mat hemifrån.
Och vem lagar maten?
Ibland är det min mamma,
och ibland min syster.
Ibland lagar jag också mat.
Jag kan laga mat.
-Vad bra! -Ja.
Vi har lämnat fiskvägen,
och nu ska vi besöka en flytande marknad.
-Jag längtar redan. -Ja.
Så vad köper man här?
Vi kan köpa ris, tomater, olja.
Bönor och…
Och ved till matlagning.
Och det är allt.
Hon säljer en sorts gateau.
Gateau är en sorts sötsak. Här.
Vill du…
-Får jag välja? -Ja.
-Okej, vi får varsin. -Ja.
God friterad deg.
-Fint mellanmål. -Det är gott.
Den är inte för söt.
Den är spröd.
Det smakar godare för varje tugga.
-Wow! Hon har en hel butik. -Ja.
Jag hoppades att du skulle välja den.
I byn kallar folk det för councada.
Ett lokalt namn.
Councada är…
…jordnötter med socker och olja.
Det påminner mig om en godisbit, en candy bar som heter Baby Ruth.
Den har jordnötter, karamell och socker.
Den smakar precis så här. Jättegott. Jag gillar jordnötter.
För att förflytta oss i Ganvié behöver vi båtar.
Utan båtar är det omöjligt.
Hur får alla sina båtar?
-Varje familj får tre båtar. -Okej.
En båt som tillhör barnen,
en båt till pappan och en till mamman.
Så alla har sin egen båt? Det är fantastiskt!
Det är nödvändigt.
Vi ska se vart våra anfäder kom
innan vi började bygga husen på sjön.
-Så det här är utkanten av Ganvié? -Det stämmer.
Där borta, vid de stora träden,
det är dit våra anfäder kom.
Och nu har vi inga hus där.
Det är en plats till de äldre.
Nånstans att begrava människor.
-Som en kyrkogård. -En kyrkogård.
Det är vackert att kyrkogården är där era anfäder anlände.
När era anfäder kom till ön, var de fria från slavarbete?
Ja, de var fria från slaveriet. De var helt trygga.
Det var därför de valde att stanna här.
Och de hittade fisk att fånga.
Du berättar om fisken.
-Kan vi smaka på lite? -Ja, självklart. Det ska vi.
-Okej. Jag är sugen. -Ja.
Skål.
-Jag vill säga ett stort tack… -Tack själv.
…för att du lät mig komma och hälsa på i din by Ganvié.
Och jag måste säga att det är det mest fantastiska jag nånsin sett.
En hel by på vattnet är inget som jag har sett förut.
-Så de flesta som bor här fiskar? -Ja.
Både till sina egna familjer och som en kommersiell verksamhet?
Ja.
Och vad är det man fiskar efter?
-Tilapia. -Okej, jag förstår. Tilapia.
Det ser så gott ut.
Det är en rätt gjord på kassava.
-Okej. -Och fisk från sjön.
-Okej. -Ja.
Eftersom det är söndag
så är faktiskt det här vanligt där jag är från i USA, i Georgia.
Varje söndag efter kyrkan, när jag växte upp,
stekte min far fisk för hela församlingen.
Ibland hade vi till och med spaghetti,
spaghetti med tomatsås.
Så att äta friterad fisk med tomater på söndagarna
känns hemvant för mig med.
Det är en av mina söndagsfavoriter.
-Bra. -Det passar perfekt.
-Det är perfekt. -Det är väldigt läckert.
Det är så gott.
Jag tycker att friterad fisk och tomat,
med lite peppar på, är den bästa matkombinationen.
När man upplever Benin förstår man tålighet och uthållighet.
Och ingen översätter det bättre än en konstnär.
På en dammig gata i huvudstaden Porto-Novo,
besökte jag Romuald Hazoumès studio.
Du är en världshyllad konstnär,
men du bor kvar där du föddes.
Varför skulle jag åka härifrån? För din byggnad i New York?
Din stora bil? Nej. Det är inget för mig. Jag vet var jag hör hemma.
Råmaterialet i Romualds konst är bensindunkar:
ett vardagligt inslag på Benins gator.
Hans färdiga verk verkar dra en linje
mellan det förflutna och det moderna livets kamp.
Det är min studio.
Det som är viktigt här är hur vi överlever.
Vårt grannland är Nigeria.
Nigeria producerar bensin,
och folk från Nigeria tar med bensin till gränsen
och vi från Benin åker dit
och hämtar bensinen, sen säljer vi den i Benin.
Alla som kör bensin har sina egna dunkar.
Man ser nån i en bil med 2 500 liter…
Det är otroligt.
Han har det runt sig.
Det är farligt.
På en månad kan 100 personer dö i bränder.
Vad är det du vill förmedla
med förhållandet till dunkarna här i Benin?
Mitt arbete är att visa…
…för världen hur starka människorna är.
Vi måste respektera dem. De vill överleva.
Och det jag gillar är att du använder upphittade föremål,
men det är så lätt att se ansikten i dem.
Föremålen pratar med mig.
Och jag vet att du tänker på mat i förhållande till dina konstverk.
Jag tänker mycket på det också.
Vi måste förstå var vi kommer från för att förstå oss själva.
Och historien om mat är också historien om vilka vi är.
-Glöm inte att vi var så starka. -Ja.
Det var därför de tog vårt folk, yoruba, till plantagerna.
Vi var så starka.
-Varför? -Vår medicin, vår mat.
Vår medicin, vår mat, vår kultur.
-Vet du vad vi säger här? -Vadå?
Berätta vad du äter…
-Så berättar jag var du kommer ifrån. -Ja.
Jag ska vara ärlig, just då var jag hungrig.
Och Romualds ålderdomliga fest,
bestod av rätter som bara kvinnor från små byar runt Porto-Novo
vet hur man tillreder.
Det kommer mer.
Överdådigt!
Herregud!
Jag har aldrig sett nåt så otroligt.
Så det här var mat som vi åt innan förslavandet.
Allt det här är från tiden före slavskeppen.
Om ni vill smaka på nåt, bara säg till.
Det där är ata tchitchi.
-Ata tchitchi. -Bara smaka.
-Tack. -Tack.
-Hur säger man "tack"?
-"Awanou ka ka". -Awanou ka ka.
-Inte så tokigt. -Nej.
Läckert.
-Men, vad är det för bönor? -De där.
Okej.
Det påminner om black eye-bönor.
Jag vill smaka den, med hirs.
-Får jag skicka det? -Ja!
Tack.
-Det är bara till armén. -Okej. Jag är en krigare.
-En amason. -Det vet du.
Och om ni vill fortsätta så, vänta…
Räck mig mangni mangni. Just det.
Mangni mangni är så gott.
Smaka så får ni se.
-Det liknar ansjovis i mitten? -Ja, det är fisk inuti.
Det är så mycket på gång.
-Det är starkt. -Ja.
Jag älskar konsistensen och fisken inuti.
Kryddorna är så viktiga.
Det är välkryddat.
Alla smaker kommer fram. Det är inte bara hettan…
Man måste känna dem.
När du bjuder oss på det här är det ett medvetet val.
Liksom allt ditt arbete kretsar det kring livet före slaveriet.
Det visar att vi hade rik kultur, med konst och mat
-innan det hände. -Ja.
Jag är från Benin och jag har aldrig smakat de här rätterna förr.
Det är första gången.
Tror du att traditionerna försvinner?
-Ja! -Ja, jag tror det.
-När det gäller den sortens mat. -Kulinariska traditioner.
-Det här är en föregångare till… -Ayiman är så gott.
Ayiman.
När jag äter det tänker jag på gammelmor- och farföräldrar.
-Ta för dig. -Tack.
-Fisk, men det är inte allt. -Jag ser nåt mer här.
-Det är såsen. -Okej.
Nej, lägg det på tallriken. Ta med handen.
-Det är fiskhuvuden. -Jag tar så här.
-Med de mjälla fiskkinderna. -Och vi måste äta det med kan nan.
Kan nan. Titta, bara.
-Oj! -Okej.
Kan nan är majs.
Jag älskar det här. Det är en av mina favoriter.
-Fermenterat. Är det inte underbart? -Jo. Det har en otrolig syrlighet.
Fisken är urgod!
Wow.
-Karelle. -Ja.
En sak som jag tycker är så viktigt och magiskt i det som händer nu
är att där vi befinner oss just nu…
Det är galet.
…är där din morföräldrar bor.
Romuald kände min mormor och hon bor ett hus bort.
-Fick du reda på det idag? -Jag kom på det när vi kom hit.
-Jag sa: "Jag vet var vi är!" -Otroligt.
När vi pratar om förhållanden, brödraskap, bror- och systersöner…
Det hör till en delad kultur som är underförstådd.
Jag växte upp i ett sammanhang
där alla i mitt kvarter och i kyrkan uppfostrade mig.
Alla hade en outtalad rätt att läxa upp mig om så behövdes.
-Ja. Det är samma sak här. -Och det är unikt för vår kultur.
-Ja. -Eller hur?
Det är inte bara metaforiskt.
-Du är härifrån. -Ja.
Det sammanhanget är så magiskt, för jag ser er som partner.
Ja, du vet.
Nu vet du att det är ditt hem.
Säg inte att det bara är vårt hem. Det är ditt hem också.
Vårt hem.
-Ja, det är vårt hem. -Vi är hemma.
Genom maten,
kan vi lära oss att det är mer som förenar oss än som skiljer oss åt.
Det vi äter och det vi upptäcker för oss samman.
Bordet är en gemenskap.
Det är så vi vet vilka vi är och hur vi hör ihop.
När vi lämnar dig åker vi till Ouidah. Vad är den platsens betydelse?
Ouidah, ja, vad ska jag säga?
Det är där… de for iväg.
Men då visste de inte vart de skulle.
Där står "Porten utan återvändo".
Vi har fått chansen att återvända.
Det är vad vi gör nu. Det är så vi återvänder
Vattnet på trappsteget svalkar fotsulorna.
Sodabi…
…för styrka, för vördnad.
Så…
På den här platsen når vi vägens slut.
Och början på resan.
När slavarna, de som skulle bli slavar,
marscherade den långa vägen,
kom de till slut till slavbarackerna.
Separerade genom språk, tagna från människor de kände.
De hölls i mörker för att desorienteras.
Vissa av dem klarade sig inte.
Och de som inte gjorde det,
togs ut och begravdes i den här massgraven.
Vi står ovanpå de som inte överlevde.
Så vi är här för att prata om hur några faktiskt överlevde.
Maten. Slavhandlarna kunde kulturerna.
De visste att några ville ha ris, så de tog med sig ris.
Jams, ärtor, bönor,
black eye-bönor, bondbönor.
Allt det som förenar oss är det som följde med oss.
Precis.
Det är så vår mat och deras mat förenades.
Vi pratar om en resa som varade i månader.
Månader, det stämmer.
Och för att överleva resan,
vad var den knappa födan som de fick klara sig på?
Det kunde vara "slabber sauce".
Namnet är vedervärdigt.
Det var mjöl, palmolja och peppar.
Det finns olika beskrivningar av det.
Den enda makt som de nya slavarna hade, var makten att vägra.
Precis.
Så de kunde ibland säga "nej", vägra att äta och stänga munnen.
Och de uppfann ett diaboliskt verktyg.
Det hette speculum oris.
De kunde tvångsmatas.
För de stod emot.
Motstånd fanns med hela vägen.
Jag gillar tanken på…
…att mat och vägran att ta emot den,
var ett sätt för oss att återta makten.
-Makten att säga nej. -Ja.
-"Nej, jag äter inte det." -Precis.
-Och det är vad du har i ryggmärgen. -Ja.
Hur känner du dig här?
Du sa att det inte finns nån litteratur,
läsmaterial eller forskning
som kan hjälpa en att förstå hur resan var,
hur det var att gå de röda lervägarna.
Jag känner igen den röda jorden.
Den röda leran från Georgia som vi hyllar.
Och när vi pratar om den ohyggliga resan…
Så mycket av den historien
är de hemska detaljerna som du just gav.
Men det är den andra hälften av historien,
som jag i den här stunden väljer att fokusera på.
Och det är historien om vår motståndskraft.
Och så…
Att vara här?
Det är första gången i mitt liv jag har kunnat möta dem.
Jag är så glad att jag kan tacka dem.
Och jag är så glad att jag äntligen
kan ta med mig dem hem.
Okej.
Nu får de komma hem.
De får komma hem.
De får komma hem. Kom, vännen.
Seså, kom.
-Det går bra. -Okej.
Det går fint. Du kan vara stolt.
-Tack. -Det går fint.
Tack.
Du klarade det. Släpp ut det.
Såja.
Andas.
Så många tårar har fällts här.
Över en miljon människor tvingades gå genom porten
och lämnade sina hem för alltid.
Men de tog med sig motståndskraft och mod.
Och över hela världshavet
till platsen som är mitt hem,
förvandlade deras kunskap och påhittighet det amerikanska köket.
Undertexter: Ingrid Berglund