Jeg tenker mye på mat.
Den knytter oss på tvers av tid,
geografi…
Kjempegodt!
…fra generasjon til generasjon.
Den forteller om hvor vi har vært,
hvor vi er,
og hvor vi er på vei.
-Kjenner du uttrykket "high on the hog"? -Ja.
-Det lukter makaroni og ost. -Ja.
Mye amerikansk mat har røtter i afroamerikansk mat,
tradisjoner og oppfinnsomhet.
Jeg er Stephen Satterfield. Jeg er matskribent, utdannet kokk
og har jobbet som vinkelner i over ti år.
Jeg er på en reise for å avdekke historiene om afroamerikansk mat
og møte den nye generasjonen som bevarer historien vår.
Dette er Carolina-gullris. Vi har knust risen og laget ris-grits.
Fra de tidligste dagene, gjennom de mørkeste tiårene med kamp,
holdt vi ut.
Til tross for at vi var i helvete, vi led,
så klarte vi oppi all meningsløsheten å skape et kjøkken.
Dette er historiene våre.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
TANTE JEMIMA
RØTTENE VÅRE
Benin, Vest-Afrika.
AFRIKA
Det var rart å komme hjem til et sted jeg aldri hadde vært.
Fragmenter av tapte minner overalt.
I lydene og luktene og smakene.
Å gå til opprinnelsen til maten som definerer Amerika var én ting,
men å være på kontinentet og føle den? Det var noe helt annet.
Forståelsen min begynte å ta form på en spasertur gjennom Dantokpa-markedet
sammen med Dr. Jessica B. Harris, eller Dr. J, som jeg kaller henne.
Så dette er Tokpa?
-Dantokpa? -Dantokpa. Vi er i Tokpa.
Et av de største utendørs markedene i Vest-Afrika.
Det føles fantastisk å sette mine føtter her.
Ja. "Beina på jorda" får en ny betydning.
Dr. J er intet mindre enn en legende for meg.
Hun har skrevet over et dusin bøker om den afrikanske diasporaen,
og boken hennes High on the Hog har hatt enorm innflytelse på meg.
-Jeg er markedsjunkie. -Ja.
Hit kommer man for å oppleve stedets bankende hjerte.
Så her er vi.
I hjertet. Det blir ikke mer i hjertet enn dette.
-Ja. Med vandrende butikker. -Ikke sant? Å ja.
Ja, her kan du få alt.
-Det yrer av liv. -Lørdag på markedet.
-Her er det. Dette er oss. -Ok.
Velkjent, hva? Jeg har en okra på visittkortet mitt.
-Sier du det? -Og på brevpapiret mitt.
-Var det ikke e-postadressen din? -Ja, det er det ennå.
-Så dette er virkelig oss. -Ja. Denne er min.
Når vi snakker om okra og hvor typisk afrikansk det er…
Den er afrikansk fordi den reiste med oss.
Ja. Men også fordi den er herfra.
-Ja. -Og så tok vi den med til Den nye verden.
Det knytter sammen.
Hvordan bruker man okra i en vestafrikansk rett?
Okra brukes i alle slags supper og stuinger.
Den brukes som jevning.
Visste du at om du vil be om okra på fransk,
bruker du et fransk ord som også er et engelsk ord. Det heter gombo.
-Gombo? -Gombo.
-Det er jo logisk, ikke sant? -Ja.
-Men det er mye mer enn okra her. -Det er mye å se på markedet.
Bare opplevelsen av å kjenne igjen meg selv,
-i håret… -Ikke sant?
Jeg ser stilen og klærne og hvordan vi bærer ting.
-Og i gangen vår. -Ja, i gangen.
Oppfinnsomheten vår.
Det er enormt her, men det ser ut til å være en slags orden.
-Det er så absolutt orden. -Ja.
Det er spennende å se hvor mange ulike ting som selges.
Ja.
To av gangen!
Ok.
Det er gøy å være her med deg, for du har gjort en stor innsats
for å avkrefte myten om jams og søtpotet.
-Her kan vi avlive den myten. -Ja. Dette er jams.
Dette er jams.
Jeg har alltid sagt at de ligner en hårete elefantfot.
-For et beist. -En hårete elefantfot.
Utrolig.
-Det er ikke en søtpotet. -Nei.
Om vi er på butikken og den ikke ser sånn ut, er det ikke jams.
Riktig.
Så hvorfor, etter alle disse årene,
forveksler folk fortsatt jams og søtpotet?
Fordi jams er så viktig.
Du ser at det er mer av disse her enn noe annet på markedet.
Men de vokste ikke i Nord-Amerika opprinnelig.
Nå dyrker de dem i Florida og noen andre steder. På grunn av temperatur.
Nettopp.
Vi har alltid vært kreative. Så hva gjør vi?
-Vi finner på det nest beste. -Ja. Og det er?
-Søtpotet. -Og hva kaller vi det?
-En jams. -Hva spiser man på Thanksgiving?
Man spiser søtpotetpai, ikke jamspai.
Og kandisert…
-Søtpotet. -Akkurat.
Mens vi er inne på myter,
er det andre matvarer med afrikansk opprinnelse
som folk tror er fra Amerika?
Du har svartøyebønner, okra,
vannmelon, og altså forvekslingen av jams og søtpotet.
-Hva mer har vi? Ris. -Og ris.
Det finnes…
En annen viktig fellesnevner i afrikansk mat er ris.
-Ja. -Begynnelsen vår.
Og Benin var kanskje ikke riskysten, men det var slavekysten.
-Den røde risen er nigeriansk. -Ok.
Risen er organisert etter kvalitet.
Denne kalles jollof.
Jollof? Så dette kalles jollof-ris?
Ja, jollof. Den har blitt knust én gang.
Noe ris er knust to ganger, noe er helt knust.
Ris som bare er knust én gang, kalles jollof.
Jollof. Jollof-ris.
Hver gang jeg ser ris,
kan jeg ikke unngå å tenke på at dette bygde nasjonens rikdom,
før det i det hele tatt var en nasjon.
-Skapte Charleston. -Ja.
-Og Sea Islands og Sør- Carolina. -Ja.
Det var ris.
Ris og mer ris.
-Det var grunnpilaren. -Ja.
Det var uten tvil grunnpilaren.
Ok. Tusen takk, madame.
-Hvor skal vi nå? -Videre til…
Jeg skal vise deg flere ting.
Vi spiste lunsj på et beskjedent sted
som het Saveurs du Benin, eller "Smak av Benin".
Matretten som folk i Ouidah er mest glad i…
Stedet eies av kokk Valérie Vinakpon.
En viktig figur i Cotonous matscene
som har skrevet seks kokebøker med landets tradisjonelle retter.
-Der kommer maten. -Flott!
-Det ser godt ut. Hva er det? -Grillet kylling.
Er dette moyo?
-Dette er tomatjuice. -Tomatjuice?
Dette er amiwo, og dette er kyllingen.
Amiwo er fantastisk, den har en nydelig smak.
Det er maismel og tomat.
-Lekkert. Veldig godt. -Nydelig.
Dette er paprika.
-Denne er tomatbasert. -Ok.
Den er sterk, sa hun.
Prøv om du vil. Vi er alle forskjellige, så vær sikker på at du…
Det er sant.
For hodet ditt kunne komme til å gå i luften.
Det tror jeg på.
-Ja? -Jepp.
Der kjente du den.
Jepp. Jeg elsker det.
Ja, det… Det får det til å smake som hjemme.
Om du går inn på en afroamerikanske restaurant,
og det ikke står en høy, tynn flaske med chilisaus på bordet,
så har du gått feil. Du er på feil sted.
Det er vanskelig å se for seg å spise maten vår uten chilisaus.
-Stekt malle uten chilisaus? -Nei takk.
Ikke sant? "Nei takk", enda bedre.
Hva fikk deg til å skrive det store verket High on the Hog?
Jeg var reisedaktør for Essence på 70-tallet.
Og jeg begynte å oppdage koblinger til maten i den afrikanske diasporaen.
Som i "disse tingene står i forhold til hverandre"?
-Som i "jeg har smakt dette før". -Ja.
Som i "Jeg kjenner dette!".
Som i "Det smaker som bestemors mat".
Dette er bønner.
-Røde bønner? -Ja. Røde bønner.
-Røde bønner, altså? -Ja.
-Med rød palmeolje. -Ok.
Rød palmeolje, og mer maismel.
Og dette?
Fårekjøtt.
-Lam. -Se der, ja.
-Tusen takk. -Takk. Vær så god.
-Fin kombinasjon. -Ja.
-Den røde palmeoljen er interessant. -Hvorfor det?
Jeg assosierer den med alle mulige steder. Den rødoransje fargen.
Vi ser antydning til den i rød Charleston-ris.
Ja.
Vi ser den i jambalaya.
-Det har jeg aldri tenkt over. -Sånn fungerer det sprø sinnet mitt.
Men de røde bønnene…
Tenk New Orleans på en mandag.
-Det er nydelig. -Ja.
-Men enda bedre med mer av dette. -Sant.
Hva er det med Benin som gjør det så kulinarisk viktig?
Det var et knutepunkt i den transatlantiske slavehandelen.
Derfor var det mange herfra, eller på gjennomreise her,
som havnet på den andre siden av Atlanteren.
Det er ikke et stort sted, men det har hatt stor innflytelse på Den nye verden.
-Ja. -På halvkulen.
Ja da.
Og det skjedde i stor grad via magene våre.
Utføres dette håndvaskeritualet før visse retter, eller…?
-Du spiser jo med hendene. -Logisk.
Så først vasker man hendene.
Ok, jeg får se det først.
Nydelig.
-Takk. -Takk.
-Dette er jamsmos. -Jamsmos.
-Med peanøttsaus. -Med peanøttsaus.
Med ost og fårekjøtt.
Nam.
-Nydelig peanøttsaus. -Dette var kjempegodt.
-Hei. Er du Valérie? -Jeg er Valérie.
Jessica.
-Stephen. -Bonjour, Stephen.
-Vil du sitte med oss? -Takk.
Maten dere serverer her… Er dette en tradisjonell restaurant?
Vi har valgt å fokusere på tradisjonell mat fra Benin.
Og vi serverer kun autentiske retter. Retter som pleier å forsvinne.
Hvorfor var det viktig for deg?
Om vi ikke verdsetter maten vår,
om vi ikke viser fram hva vi kan, hvem andre vil gjøre det?
Ingen andre vil gjøre det.
Hver gang vi tar imot våre amerikanske brødre,
og det er brødrene våre, er det alltid en glede å vise dem
hva vi fortsatt spiser her. Det er en stor glede.
-Tusen takk. -Takk.
-Takk.
Å være svart i Amerika for meg har vært en kamp for å finne tilhørighet.
I Cotonou ble jeg tatt imot med åpne armer.
Benins største by er en fantastisk blanding av gammelt og nytt,
og et sted der tradisjonell mat møter ambisjonene til en ny generasjon.
Afrikansk mat er…
MATBLOGGER
Jeg vet ikke hvorfor kjøkkenet vårt ikke er
så populært som asiatisk eller fransk mat.
Og jeg er glad for å vise verden, gjennom bloggen min eller Instagram,
maten vår.
Som forfattere på jakt etter kulinariske røtter
hadde matblogger Karelle Vignon og jeg mye til felles.
Og hun har mange følgere.
Jeg lærer afrikansk hverdagsmat, fra Senegal, Elfenbenskysten og Benin.
Så du studerer afrikansk mat.
Maten er vel også en del av din egen historie?
Ja, akkurat.
Jeg er født i Frankrike, men jeg er fra Benin.
Dette er min kultur, og jeg vil at alle følgerne mine skal lære om den.
Hvorfor er vi på denne restauranten?
Fordi det er en venn av meg,
og jeg har bedt ham presentere rettene sine for oss,
for han bruker tradisjonelle oppskrifter, men med en moderne vri.
-Ok. -Ja.
Forrett.
-Takk. -Det er rullet kylling.
-Herlig. -Og litt ost.
Wagassi.
Jeg elsker denne oppskriften.
Takk.
-Det heter amiwo. -Amiwo.
Veldig godt.
-Det er tomatsaus inni. -Ja, inni!
Jeg fikk en overraskelse.
Det er helt nydelig. Smaken, og de ulike konsistensene.
-For dette er litt sprøtt. -Ja, akkurat.
Dette er fra Benin.
-Det ser kjempegodt ut! -Ok.
Ok!
-Jeg er klar. -Den ser fin ut.
Kremet søtpotetmos og reker.
Veldig bra. Takk.
-Men du får ikke det samme. -Nei.
-Du får en ny versjon. -Ok.
En ny versjon av peanøttsausen.
-Kylling med peanøtter over. -Ja, som en skorpe.
-Hvordan smaker kyllingen? -Den er perfekt stekt.
Peanøttsausen i midten er varm,
nesten som enda en saus til kyllingen. Så det er flere sauser her.
-Det er en veldig kreativ rett. -Veldig fin.
-Du må prøve dette. -Greit.
-Og jeg må prøve din. -Ja.
-Rekene er nydelige. -Ja, det var de.
Og de små tomatene, med paprika…
Nydelig.
Jøsses, så godt.
-Der kommer maten! -Du ser noe.
Piron maki med ananas og kokos.
Takk.
Det ser godt ut.
Sushi, eller maki, fra Japan, med piron.
Piron er vanligvis en salt rett.
Her er den søt, med ananas og kokos.
-Nam! -Jepp.
-Jeg elsker at alt har noe i midten. -Ja!
I Afrika spiser vi ikke mye dessert.
Men jeg er veldig glad i alle slags desserter.
Dette var veldig deilig.
-Hallo. -Hei!
-Kokken!
-Sedjro. -Stephen.
-Hyggelig. -I like måte.
Står til? Alt bra med meg.
-Takk. Det var fantastisk. -Ingen årsak.
Jeg har med lokal alkohol.
Ok.
Det er sodabi. Med drue.
Så fint.
Ok. Skal vi skåle for Benin?
For Benin.
-For det beninesiske kjøkken? -Ja.
-Beninesisk mat. -Og for oss.
-Ålreit. Skål. -Skål.
-Hvor lærte du å lage mat? -Jeg lærte og studerte i Frankrike.
Og så reiste jeg i Senegal og Guadeloupe,
før jeg bestemte seg for å dra tilbake til Benin og skape mitt eget kjøkken.
Hvorfor reiste du hjem?
Det er en utfordring.
For å heve gastronomien i landet vårt, Benin,
for vi har mange produkter som vi kan skape noe nytt med.
Tror du dette er noe som skjer over hele landet,
at unge kokker prøver å drive ting videre?
Det er mange som prøver å sette Benin på kartet, slik vi gjør.
Vi er stolte av landet vårt, og vi vil rope ut "Benin er her".
Benin er et lite land størrelsesmessig, men vi er store personer.
Ja.
-Lite og stolt. -Akkurat.
Men under Benins stolthet ligger en hard virkelighet jeg ikke kan overse.
Vi ble revet vekk herfra, og for å forstå hva det betyr i Benin,
måtte jeg dra til Abomey.
Dette var en gang hovedstaden i Dahomey-riket.
Et kongerike som hadde en hær av kvinnelige Amazonas-krigere,
og som kjempet mot kolonimaktene i århundrer.
Det var en gang…
ABOMEY-HISTORIKER OG FORSKER
En gang i tiden hadde kongeriket Abomey rykte på seg
for å være slavehandelens største rike.
Helt fra starten av skapelsen av kongeriket
fantes det et ønske om å ekspandere.
De fikk folk hit for å dyrke kongeriket,
og de sendte ut noen som ble rekvirert av europeere.
Vi kan ikke si at vi afrikanere
ikke deltok i slavehandelen.
Vi deltok definitivt, for vi gikk med på å supplere
europeerne med arbeidskraften de krevde.
Men til en grusom pris!
Det føltes som å gå tilbake i tid i Abomey.
Her kan du bokstavelig talt gå i fotsporene til slavene.
Det var en grufull vandring.
En vandring som endte i byen Ouidah,
hvor mange av oss måtte dra, uten å noensinne vende hjem.
Hvordan fungerte det?
De lenket dem på føtter og hender.
Og så var det et team som stilte dem i kø,
og passet på folk.
Hvor lang tid tok det?
Det tok minst fire dager.
Jeg tror det er veldig viktig at jeg ser denne veien
og tar det med meg hjem.
Vi må gå langs denne veien, fordi
den er en viktig del av historien vår.
Å ignorere den
er å ignorere en del av oss selv.
Men noen veier i Benin som forteller en annen historie.
Veier som fører til et av de mest mytiske stedene jeg har vært.
Og jeg sverger på at jeg fortsatt kan høre frihetens himmelske sanger,
føle den opprinnelige magien
i vannlandsbyen som begynte med en voodoo-legende.
Vi praktiserer alle verdens religioner, men først og fremst voodoo.
GANVIÉ-ELDRE
Til de som kommer fra utlandet,
kan vi fortelle at vi praktiserer voodoo her.
Vi tilber voodoo med én tro.
Vi kan takke våre forfedre for at vi har Ganvié.
Slavehandlere jaktet på dem.
Flukten deres førte dem til bredden av innsjøen.
Det var en mektig voodoo-prest blant dem.
Da de kom til bredden,
ba presten, som hadde magiske krefter, de andre om å vente.
Han tilkalte en hauk. Da fuglen kom, tok den ham på ryggen…
…og de begynte å lete etter et sted å lande.
Til slutt fant de en øy, og hauken fløy ham tilbake til gruppen.
Da de kom tilbake til bredden,
sa presten igjen noe magisk, og en krokodille kom fram.
Krokodillen bar dem alle til stedet han hadde funnet tidligere.
De gikk ned fra krokodillen
og gikk i land på øya.
Vel framme på øya innså de at ingen jaktet på dem lenger
og ble værende.
Fordi krigen var over, døpte de stedet Ganvié.
Da vi kom hit, var vi trygge.
Velkommen til Ganvié.
-Takk. -Ja.
Ganvié er landsbyen min.
Vi har en celestinsk kirke.
Så det der borte er den celestinske kirken.
-Den store bygningen der? -Det er en annen kirke.
- Det er mange kirker her. -Ja, mange kirker.
Vi har en katolsk kirke,
en celestinsk kirke, en moské
og voodoo.
-Voodoo? -Ja.
-Ja. Den opprinnelige. -Ja.
For det var slik landsbyen ble til. Det er en del av historien.
En del av historien, ja.
Folket som bor her, kalles aïzo.
-Ok. -Aïzo. Og språket deres er tofin.
Tofin.
Tofin. To betyr vann, og finu er befolkning.
-Jeg skjønner. "Vannfolket", altså. -Vannfolket.
Her er huset mitt. Vi er ved huset mitt.
Ok, kult.
Det er her… Når jeg ikke er på land og arbeider,
kommer jeg hit for å tilbringe helgen med familien.
Ja. Hva gjør dere da?
Vi spiser mat, lokal mat.
Hvem lager mat?
Noen ganger er det moren min,
andre ganger søsteren min.
Og noen ganger jeg. Jeg lager også mat.
-Kult. -Jeg kan lage mat.
-Ok, så bra! -Ja.
Vi har forlatt fiskeveien,
nå skal vi besøke det flytende markedet.
-Jeg gleder meg. -Ja.
Hva får man kjøpt her?
-Det er ris, tomater, olje… -Ja.
…bønner, og…
Og ved til matlaging.
Det er alt.
Hun selger noe, en gateau.
Gateau betyr kake. Her.
Kake.
Vil du…
-Får jeg velge? -Ja.
-Vi får hver vår. -Ja.
Deilig fritert deig.
-Deilig matbit. -Veldig deilig.
Den er ikke for søt.
Sprø skorpe.
Den blir bedre for hver bit.
-Jøss. Hun har en hel butikk. -Ja.
Der, ja. Jeg håpet du skulle velge den.
I landsbyen kaller folket det councada.
Lokalt navn. Countcada er
peanøtter, sukker og olje.
Dette minner om en sjokoladebar som vi kaller Baby Ruth.
Den har peanøtter, karamell og sukker.
Den smaker akkurat sånn. Veldig god. Jeg elsker peanøtter.
Man bruker båt for å forflytte seg i Ganvié.
Uten båter kan vi ikke bevege oss.
Hvordan får folk båtene sine fra?
-Hver familie får tre båter. -Ok.
Én båt tilhører barna,
én båt tilhører far, og én båt tilhører mor.
-Så alle har sin egen båt? Utrolig. -Ja. Det er nødvendig her.
Vi skal se hvor forfedrene våre var
før de begynte å bygge huset på innsjøen.
-Så dette er utkanten av Ganvié? -Ja.
Ok.
Der borte, ved de store trærne,
var der forfedrene våre kom først.
-Jøss. -Ja.
Nå har vi ikke noen hus der.
Fordi noen foreldre trenger det.
En sted å begrave folk,
som en kirkegård.
-Det er en kirkegård. -Ja.
Det er vakkert at kirkegården ligger der forfedrene deres ankom.
Da forfedrene deres kom til denne øya, ble de frie fra slaveriet.
Ja, de ble fri fra slaveriet. De var helt trygge.
Og derfor valgte de å bli her.
Og de fant fisk å fange.
Du nevner stadig fisken. Kan vi få smake?
Selvsagt. Det skal vi.
-Ålreit. Jeg er klar for å smake. -Ja.
Skål.
-Jeg vil bare si takk for… -Takk til deg.
…at du tar deg tid og at du viser meg landsbyen din, Ganvié.
Det er det mest fantastiske stedet jeg har sett i mitt liv.
Jeg har aldri sett en hel landsby bygget på vann.
-Så de fleste som bor her fisker? -Fisker, ja.
Både til seg selv og familien, og for å selge den?
Ja.
Hva fisker man etter her?
-Tilapia, eller… -Ja, ok. Tilapia.
Se der!
Det ser godt ut.
Dette er en rett av kassava.
-Ok. -Og fisken fra innsjøen.
-Ok. -Ja.
Fordi det er søndag…
Dette er faktisk veldig vanlig der jeg er fra i delstaten i Georgia.
Hver søndag etter kirken i oppveksten min, da jeg var barn,
stekte faren min fisk til hele menigheten.
Iblant var det til og med spagetti,
nudler og tomatsaus,
så det å spise stekt fisk med tomatsaus på søndager
er faktisk veldig kjent for meg også.
Dette er et av mine favoritt-søndagsmåltider.
-Dette er perfekt. -Ja.
De er perfekte.
De er perfekte. Den er kjempegod.
Kjempegodt.
Jeg tror stekt fisk og tomat,
og litt paprika, må være den perfekte kombinasjon.
Å være i Benin gir en forståelse for robusthet og utholdenhet.
Og ingen formidler det bedre enn en kunstner.
Langs en støvete vei i hovedstaden Porto Novo
ligger atelieret til Romuald Hazoumè.
Du er en av verdens mest aktede kunstnere, og du arbeider der du ble født.
Jeg dro aldri. Hva skulle jeg dra for? Bygningene deres i New York?
Til de store bilene? Nei. Ikke jeg.
Jeg dro aldri fordi jeg vet hvor jeg er fra.
Råmaterialet i Romualds kunst er bensinkanner
og hverdagslige ting jeg så utallige ganger i Benins gater.
Arbeidene hans trekker en linje
mellom fortiden og dagens moderne utfordringer.
Dette er atelieret mitt.
Det viktige her er hvordan vi overlever.
Vi har naboen vår, Nigeria.
Nigeria produserer bensin,
så nigerianere frakter bensin til grensen,
og vi fra Benin drar dit og henter bensinen og selger den i Benin.
Alle som frakter bensin, har sine egne jerrykanner.
Og du ser noen i en bil med 2500 liter…
Utrolig.
-…rundt seg. -Ja.
Det er farlig. På én måned kan 100 stykker dø.
-Ja. -Av brann.
Hva vil du si om forholdet mellom disse jerrykannene og Benin?
Jobben min er bare å vise
verden… De menneskene er så sterke.
Vi må respektere dem. De vil bare overleve.
Og det jeg elsker med det,
er at du bruker ting du har funnet, men det er lett å gjenkjenne ansikter.
Tingene snakker til meg.
Og jeg vet at du tenker på mat i forhold til kunstverkene dine.
Jeg tenker også mye på det.
Vi må forstå hvor vi kommer fra…
-Ja. -…for å forstå oss selv.
Og matens historie er også historien om hvem vi er.
-Ikke glem at vi var veldig sterke. -Ja.
Det er derfor folk tar folket vårt, Yoruba-folket,
for å dra til plantasjene, fordi vi var så sterke.
Hvorfor?
-Medisinen og maten vår. -Medisinen, maten og kulturen vår.
-Og vet du hva vi sier? -Hva da?
Si meg hva du spiser…
-…så skal jeg si deg hva du er. -…hvor du kommer fra.
Der og da var jeg mest av alt sulten.
Den tradisjonelle maten Romuald serverte,
er det kun kvinner fra små landsbyer rundt Porto Novo som kan lage.
Jøss.
Det er ikke ferdig.
Så vakkert!
Å du store.
Dette er det mest utrolige jeg har sett.
Det var slik mat vi spiste før slaveriet.
Alt du ser her, stammer fra før slaveriet.
Hvis du vil smake på noe, bare si fra.
Dette er ata tchitchi.
-Ata tchitchi. -Ata tchitchi. Bare smak.
-Takk. -Takk.
-Hvordan sier man "takk"?
-Awanou ka ka. -Awanou ka ka.
Awanou ka ka.
-Ikke verst. -Ikke verst.
Nydelig.
-Men… -Ja?
-Hva slags bønne er det? -Bønne.
Ok.
Og igjen, svartøyebønner.
Jeg vil prøve denne, med hirse.
-Skal jeg sende? -Ja.
Takk.
-Men den er kun for hæren. -Takk.
Ok. Jeg er en kriger.
-Amasone. -Amasone.
-Det vet du.
Og om dere vil fortsette…
Rekk meg den. Mangni mangni. Ja.
Mangni mangni er deilig.
Bare smak, så ser du.
Og det ser ut som det er ansjos i midten?
Det? Det er bare fisken inni.
Det er mye som foregår her.
-Den er krydret… -Ja.
Jeg elsker konsistensen, og fisken inni.
Krydderet er veldig viktig.
Godt krydret.
Ja, hver eneste smak kommer frem. Ikke bare…
Den må komme fram.
Det er en grunn til at du serverer oss denne maten,
for akkurat som kunsten din fokuserer den på livet før slaveriet.
Ja.
Du viser at vi hadde en rik kultur og kunst og matkultur
-før den historien. -Ja.
Jeg er fra Benin, og jeg har aldri smakt disse rettene.
Det er første gang.
Tror du tradisjonene går tapt?
-Ja. -Ja, det tror jeg.
Ja.
-Den typen mat. -Kulinariske tradisjoner.
Ja.
-Dette er forgjengeren til… -Ayiman.
-Kjempegodt.
Ayiman.
Når jeg spiser det, tenker jeg på besteforeldrene mine.
Å ja!
Bare forsyn deg.
-Takk. -Fisk. Men ikke bare fisk.
Og jeg ser noe annet.
-Sausen. Ja. -Ok.
Legg den på tallerkenen. Med hånden.
-Det er fiskehoder. -Jeg tar gjerne litt fiskehode.
Med møre kinn. Den beste delen av fisken.
Og vi spiser det med kan nan.
Kan nan.
Kan nan. Se på det.
-Jøss. -Ok.
Kan nan er mais.
Jeg elsker det. En av favorittene…
-Fermentert. Er det ikke nydelig? -Jo. Det gir det en deilig syrlighet.
Nydelig. Fisken er god!
Jøss.
-Karelle… -Ja.
En ting jeg tror er så viktig og magisk ved det som skjer akkurat nå,
er at der vi befinner oss i dette øyeblikket…
Det er sprøtt.
Besteforeldrene dine bodde her.
Romuald kjenner bestemoren min, og hun bor ett hus unna.
Fant du ut det i dag?
Jeg fant det ut da vi kom. Jeg så gaten og tenkte:
"Jeg kjenner dette nabolaget!"
Utrolig.
Når vi snakker om dere slektskap og brorskap og nevøer og nieser,
så er det en del av vår usagte kulturelle forbindelse,
for jeg ble oppdratt slik at
alle i kvartalet mitt, alle i menigheten, alle oppdro meg,
alle hadde en usagt tillatelse til å korrigere meg om det trengtes.
-Ja. Det samme her. -Og det er unikt for kulturen vår.
-Ja. -Ikke sant?
-Ikke bare billedlig. -Nei.
-Du er virkelig herfra. -Ja.
Den forbindelsen er magisk, for dere er alle partnere.
Jo da.
Nå vet du at dette er hjemmet ditt.
Ikke si "Dette er deres hjem". Dette er ditt hjem også.
-Ja. -Vårt hjem.
-Det er hjemmet vårt. -Vi er hjemme.
Gjennom maten
oppdager vi at det er mer som forbinder oss enn det som skiller oss.
Det vi spiser og det vi oppdager, bringer oss sammen.
-Det er et fellesbord. -Ja.
Vi finner ut hvem vi er, og hvordan vi er knyttet sammen.
Ja.
Etter dette drar vi til Ouidah. Hvilken betydning har det stedet?
Ouidah, kan jeg si…
Det er der…
Det er der de reiser.
Men på den tiden visste de ikke hvor de skulle.
Der er Porten uten en vei tilbake.
Men vi kan komme tilbake.
Det er det vi gjør nå.
-Ja. -Dette er vår tilbakekomst.
Vann på trinnet for å kjøle ned heten under fotsålene.
Sodabi…
…for næring og for ærbødighet.
Så,
på dette stedet,
har vi kommet dit veien ender.
Og reisen begynner.
Slavene, de som skulle bli slavebundet,
ble ført ned den veien.
I enden av veien kom de til barracoons.
Innhegninger.
Separert av språk, revet vekk fra folkene de kjente.
De ble holdt på mørke områder for å desorientere dem.
Noen overlevde ikke.
Og de som ikke overlevde,
ble hentet ut og begravet i denne massegrave.
Vi står oppå folk som ikke overlevde.
Men vi er her også for å snakke om overlevelse.
Maten. Folkene som tok slaver, kjente kulturene.
De visste at folk fra noen områder ville ha ris, så de skaffet ris.
Jams, erter, bønner, svartøyebønner, favabønner,
alle tingene som nå er med oss, er ting vi tok med oss.
Ja.
Det var slik vår mat og deres mat møttes.
Vi snakker om en reise som varte i flere måneder.
Kunne vare i månedsvis.
Og for å overleve overfarten,
hva slags mat krevdes bare for å overleve?
Det kunne være noe kalt "slabber sauce".
Navnet er frastøtende.
Det var mel, palmeolje og pepper.
Det finnes ulike beskrivelser.
Den eneste makten de nye slavene hadde, var makten til å nekte.
Ja.
De kunne si nei, nekte å spise, og lukke munnen.
Så oppfant de et djevelsk verktøy.
Det ble kalt spekulum oris og ble brukt til tvangsmating.
For folk gjorde motstand. Motstand var hvert eneste steg av reisen.
Jeg liker tanken på
mat, og det å motsette seg den
som en måte å ta tilbake makten på.
-Makten til å nekte. -Ja.
Makten til å si "Jeg vil ikke spise".
Og det har du i beinmargen din også.
Ja.
Hvordan føler du deg her?
Du sa at det ikke finnes tilstrekkelig litteratur eller forskning
som kan la deg forstå fullt ut hvordan den reisen var,
hvordan det var å gå på disse røde leirveiene…
Som… Jeg gjenkjenner den røde sanden.
Den røde sanden som vi feirer i Georgia.
Og når vi snakker om den unevnelige reisen…
Så mye av den historien er
de grusomme detaljene du nettopp fortalte.
Men den andre halvdelen av historien
er den jeg velger å fokusere på i dette øyeblikket.
Og det er historien om vår motstandskraft.
Så…
Å være her?
Dette er første gang i livet jeg har stått overfor dem.
Og jeg er glad for å kunne si "Takk".
Og jeg er glad jeg endelig kan…
…ta dem med meg hjem.
Ok.
Nå får de komme hjem.
De får komme hjem.
De får komme hjem. Kom, vennen.
Kom, vennen. Kom hit.
Kom.
-Det går fint. -Ok.
Det går fint.
-Med hevet hode. -Ok.
-Takk. -Ikke ta dem på.
Takk.
Du klarte det. Du klarte det, kjære. Få det ut.
Så, så.
Pust.
Så mange tårer er spilt her.
Over en million mennesker ble tvunget gjennom denne porten,
for å forlate hjemmene sine for alltid.
Men de tok med seg motstandskraften og motet sitt.
Og på andre siden av dette havet…
…stedet som jeg kaller hjemme…
…forvandlet deres kunnskaper og oppfinnsomhet det amerikanske kjøkken.
Tekst: Marie Wisur Lofthus