Sokat gondolok az ételekre.
Hogy hogyan kötnek össze minket időben és térben…
Nagyon finom!
…generációról generációra.
Az ételek mesélnek a múltunkról,
a jelenünkről
és a jövőnkről.
Ismerős, hogy „fogásról fogásra”?
Igen.
- Sajtos makaróni illatú. - Persze.
Rengeteg amerikai étel fejlődött ki az afroamerikai ételekből,
hagyományokból és leleményességből.
Stephen Satterfield vagyok.
Ételekről írok írok, szakácsnak tanultam,
és több mint tíz évig sommelier-ként dolgoztam.
Kalandra indultam, hogy feltárjam az afroamerikai ételek történeteit,
és hogy találkozzam a hagyományőrzők új generációjával.
Ez karolinai aranyrizs.
Megtörtük rizsdarának.
A kezdetektől kitartottunk…
SZÍNESBEJÁRAT
…a legnehezebb évtizedekben is.
Annak ellenére, hogy megjártuk a poklot, szenvedtünk,
még ebben a káoszban is valahogy
megalkottunk egy konyhaművészetet.
Ezek a mi történeteink.
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
GYÖKEREINK
Nyugat-Afrika, Benin.
AFRIKA
Különös volt hazatérni oda, ahol sosem jártam még.
BENIN, COTONOU
Elveszett emlékek töredékei mindenhol.
Hangok, illatok, ízek.
Az egy dolog, hogy eldöntöttem:
feltárom Amerika meghatározó ételeinek eredetét,
de a kontinensen lenni, és átérezni?
Az már egészen más.
Felfedezéseim a Dantokpa piacon kezdődtek, ahol dr. Jessica B. Harrisszel sétáltam.
Vagy ahogy én hívom: dr. J-vel.
Tehát a Tokpa piacon vagyunk?
- A Dantokpán? - A Dantokpán. A Tokpán.
KULINÁRIS TÖRTÉNÉSZ, ÍRÓ
Nyugat-Afrika egyik legnagyobb szabadtéri piaca.
Hihetetlen érzés ezt a földet taposni.
Na tessék! A „megvetni a lábad” új értelmezése.
Hozzátartozik az igazsághoz, hogy dr. J egy élő legenda számomra.
Több mint egy tucat könyvet írt az afrikai diaszpóra ételeiről,
és óriási hatást gyakorolt rám a High on the Hog című könyve.
- Imádom a piacokat. - Értem.
Ez az itteni nyüzsgő élet központja.
Itt élünk igazán.
Ez a hely igazi központja.
Gyakorlatilag mozgó üzletek vannak itt.
Pontosan!
Igen, mindenből van itt egy kicsi.
- És tényleg nyüzsgő. - Ilyen a szombati piac.
- Megjöttünk. - Rendben.
Ez mi vagyunk.
- Ismerős. - Ugye?
A névjegykártyámon is okra van.
- Nem is tudtam. - És a levélpapíromon is.
E-mail-címként is használtad egy ideig.
- Még mindig használom. - Tényleg kifejező.
Ez minket fejez ki. Engem.
Szóval mikor az okráról beszélünk,
tudhatjuk, hogy jellemzően afrikai,
hisz velünk utazott az Újvilágba.
Igen. De azért is, mert innen ered.
- Igaz. - És mi vittük el az Újvilágba.
Összeköti a kettőt.
Mire használják fel az okrát
a nyugat-afrikai fogásoknál?
Mindenféle raguban felhasználják az okrát.
Sűrítményként.
Vicces, de ha franciául kérjük az okrát,
egy angol ragunevet is felidézünk vele.
- Halljuk! - Gombo.
- Gombo? - Gombo.
Logikus, nem?
Teljes mértékben.
Na jó, az okrán kívül sok minden van még.
Sok különleges dolog van a piacon.
Érdekes hozzám hasonló embereket látni.
- Ugye? - Hasonló a hajunk.
A stílusunk, a ruháink, ahogy viseljük őket.
- A felvágós stílusunk? - Igen.
A leleményességünk. A találékonyságunk.
Hatalmas az egész,
mégis érezni benne valamilyen rendet, és…
Van benne rendszer.
Igen.
Érdekes látni,
hogy milyen sokféle dolgot árulnak.
Igen.
Hű, egyszerre kettőt!
Oké.
Öröm itt lenni veled,
mert te tettél a legtöbbet
a tévhit ellen, miszerint a jamgyökér és az édesburgonya ugyanaz.
Itt tisztázhatjuk a kérdést.
Igen. Ez jamgyökér.
Jamgyökerek.
Szerintem úgy néznek ki,
- mint a szőrös elefántlábak. - Azta!
Szőrös, négyujjú elefántláb.
Hihetetlen.
- De ez nem édesburgonya. - Nem az.
Ha nem ezt látjuk a boltban, akkor nem jamgyökeret nézünk.
Pontosan.
Akkor miért van, hogy ennyi idő után is
összetévesztik az emberek a jamgyökeret az édesburgonyával?
Mert a jamgyökér nagyon fontos.
Jól látható,
hogy a piacon több van belőle, mint bármi másból.
De régen nem termesztették Észak-Amerikában.
Most egy keveset termesztenek Floridában és máshol, ahol megfelelő a hőmérséklet.
Igen.
- Mi mindig kreatívak voltunk. - Igaz.
Mit tettünk?
- A második legjobbat használtuk. - És mi az?
- Az édesburgonya. - Minek hívjuk?
- Jamgyökérnek. - Tehát mit eszünk hálaadáskor?
Édesburgonyapitét,
és nem jamgyökérpitét.
És kandírozott…
- Édesburgonyát. - Igen.
Ha már a tévhitek lerombolásáról van szó,
van itt más étel is, ami Afrikából származik,
de amerikainak hiszik?
Ott a fekete szemű bab, az okra,
a dinnye, továbbá a jamgyökérrel kapcsolatos tévhit.
Oké.
Mi van még? A rizs.
- Rizs. - A rizs.
Nos…
Az afrikai ételek másik fontos eleme a rizs.
- Persze. - Alap nálunk.
Beninről tudni kell,
hogy nem rizspart volt, hanem rabszolgapart.
- Ez a vörös rizs nigériai. - Értem.
Minőség alapján rendszerezik. Különleges is van.
Ez itt jollof rizs.
Tehát ezt jollof rizsnek hívják?
Igen, jollofnak. Egyszer törték meg.
Van, amit kétszer törnek meg. Valamelyiket meg teljesen.
Tehát a jollof rizst csak egyszer törik meg.
Jollof rizs.
Amikor a rizsre nézek,
mindig az ugrik be,
hogy a nemzetünk gazdagsága erre épült.
Még mielőtt egyáltalán nemzet lett volna.
Charleston.
Ebből jött létre.
És a Sea Islands, Dél-Karolina.
- Ugye? - Igen.
A rizs érdeme mind.
Rizs és még több rizs.
- Ez volt az alap. - Igen.
Mindnek ez volt az alapja.
- Na jó. - Köszönjük!
Köszönjük, hölgyem!
- Jöhet a következő állomás? - Igen.
Mutatok még pár dolgot.
Dr. J-vel egy eldugott kis helyen ebédeltünk,
a Saveurs du Beninben, ami azt jelenti: „Benin íze”.
Ez az étel Ouidah lakóinak kedvence…
A helyet Valérie Vinakpon vezeti.
A cotonoui konyha élharcosa,
hat szakácskönyvet írt hazája tradicionális fogásairól.
Itt is van.
Remek!
Jól néz ki. Mit kapunk?
Ez grillezett csirke.
Ez mojo szósz?
- Paradicsom. - Paradicsomszósz?
Ez amiwo, ez pedig a csirke.
Az amiwónak páratlan az íze.
Kukoricaliszt paradicsommal.
- Finom. - És csodálatos.
Nagyon jó.
Ez bors.
- Ez paradicsomalapú. - Értem.
Ez pedig csípős.
Vigyázz vele!
Mindenkinek más az ízlése, szóval csak óvatosan…
Igaz.
Mert esetleg szétég a szád.
Ez nagyon igaz.
- Nos? - Ó, igen!
Most már érted.
Igen, és imádom.
Sokat számít,
- ettől lesz hazai. - Igen.
Sokszor mondom: ha egy afroamerikai étteremben
nincs egy hosszú, vékony üvegnyi csípős szósz az asztalon,
rossz helyen van az ember.
- Rossz helyen. - Igen.
Nehéz elképzelni az ételt csípős szósz nélkül.
Sült harcsa csípős szósz nélkül? Nem kell.
Kösz, nem.
„Kösz, nem.” Igen, ez még jobb.
Beszélgessünk a High on the Hog című könyvedről!
Miért írtad meg?
A 70-es években az Essence utazási rovatánál voltam.
És lassacskán elkezdtem felfedezni a kapcsolatot
az afrikai diaszpóra konyhájával.
Kapcsolatot a dolgok között?
- Az volt az érzésem: „Ez nem új!” - Értem.
„Ezt már ismerem.”
„Ez olyan, mint a nagyi főztje.” Érted?
Ez bab.
- Vörös bab? - Igen. Vörös bab.
- Oké. Vörös bab. - Vörös bab.
- Vörös pálmaolajjal. - Oké.
Vörös pálmaolaj, vörös… És megint kukoricaliszt.
És ez?
Bárányhús.
- Bárány. - Remek.
- Köszönöm, kisasszony. - Szívesen.
Jó kombináció.
A vörös pálmaolaj mindig izgalmas.
Igen? Miért?
Különböző dolgokat idéz fel bennem.
A vöröses, narancssárgás szín.
A charlestoni vörös rizsben is látható egy kicsit.
Igen.
A jambalayában.
Sose gondoltam erre a kapcsolatra.
Az fura, hogy összekötöm.
Na de a vörös bab?
New Orleans hétfőn.
Mennyei!
Igen. Csodálatos.
De jobb lenne egy kis ilyennel.
Valóban.
Miért olyan fontos Benin kulináris szempontból?
Mert a tengerentúli rabszolga-kereskedelem egyik csomópontja volt.
És ezért sok helyi lakos és máshonnan származó ember került innen
az Atlanti-óceánon túlra.
Ez nem egy nagy hely,
de rendkívüli hatással volt az Újvilágra.
- Értem. - Arra a féltekére.
Igen.
És a hatás nagy részét a konyhánk gyakorolta.
A kézmosási szertartás bizonyos ételek előtt történik, vagy…
- Nos, a kezünkkel fogunk enni. - Érthető.
- Előtte megmossuk. - Csúcs!
Jól van, ezt látnom kell.
Csodás!
- Köszönjük. - Köszönjük.
Tehát…
- Ez jamgyökérpüré. - Jamgyökérpüré.
Mogyorószósszal.
Sajttal és báránnyal.
Fincsi!
Remek a mogyorószósz.
Imádom.
Szép napot!
- Tehát ön Valérie? - Igen.
Jessica.
- Stephen. - Jó napot, Stephen!
Jó. Kérem, üljön le!
Köszönöm.
Ez egy hagyományőrző étterem?
Úgy döntöttünk, hogy tipikus benini fogásokat szolgálunk fel.
Csak autentikus fogásokat lehet itt kapni.
Olyanokat, amelyek eltűnőfélben vannak.
Miért fontos ez önnek?
Ha mi nem értékeljük
és nem mutatjuk be, mire vagyunk képesek, akkor ki fogja megtenni?
Értem.
Senki.
Amikor amerikai testvéreinket üdvözöljük,
olyan, mintha hazatértek volna.
Öröm megmutatni nekik,
mit eszünk itt még ma is. Igazi öröm.
- Köszönöm. - Én köszönöm.
- Köszönöm. - Köszönöm.
Amerikai feketeként sok nehézséget okoz, hogy tartozni szeretnék valahová.
Meglepett, mennyire elfogadtak Cotonouban.
Benin legnagyobb városa a régi és az új csodálatos keveréke,
ahol a tradicionális fogások az új generáció ambícióival találkoznak.
Az afrikai konyha…
GASZTROBLOGGER
Nem tudom, miért nem olyan népszerű,
mint az ázsiai vagy a francia konyha.
Örömmel mutatom be a világnak
a blogom és az Insta-oldalam révén
a fogásainkat.
Írótársam is a kulináris gyökereinket keresi,
így Karelle Vignon gasztrobloggerrel sok közös van bennünk.
Rengetegen követik a munkásságát.
Hétköznapi afrikai ételeket tanulok:
szenegálit, elefántcsontpartit, beninit.
Szóval afrikai ételeket tanulsz.
Ezek az ételek a saját múltad részei is, igaz?
Igen, pontosan!
Franciaországban születtem, de benini vagyok.
Ez a kultúrám, és szeretném, ha a követőim tanulnának róla.
Miért hoztál ebbe az étterembe?
Mert van itt egy barátom,
és nagyon szerettem volna, ha bemutatja nekünk a fogásait,
mert hagyományos recepteket használ,
de modern formában.
- Értem. - Igen.
Az előétel.
- Köszönöm. - Göngyölt csirke.
- Remek. - És egy kis sajt.
Wagassi sajt.
Nagyon szeretem ezt az ételt.
Köszönöm.
Ez amiwo.
Amiwo.
Ez nagyon finom.
Paradicsomszósz van benne.
Igen, benne!
Az enyémben is van meglepetés.
Zseniális.
Az íz, a különböző textúrák.
Ez egy kicsit kemény, ropogós.
Pontosan.
Ez benini.
Hűha, ez nagyon gusztusos!
Szuper!
Ez az!
- Készen állok. - Tetszik neked ez.
Krémes édesburgonyás mousse garnélával.
Remek, köszönöm.
Nem ugyanazt kaptad.
Nem.
- Ez egy új verzió. - Oké.
A mogyorószósz új verziója.
Csirke mogyoróval a tetején.
Mint egy kéreg.
Milyen a csirke?
A csirke tökéletes.
Mivel a mogyorószósz a közepén meleg,
mintha új szósz lenne a csirkéhez.
- Értem. - Több szószunk is van.
- Ez egy nagyon kreatív fogás. - Remek.
- Ezt meg kell kóstolnod. - Oké.
- Nekem meg ezt. - Igen.
Gyönyörű a garnéla.
Bizony.
És a kis paradicsomok
a borssal.
Imádni való.
Hűha! Nagyon jó.
- Jön az étel. - Te már látsz valamit.
Piron maki ananásszal és kókusszal.
Köszönöm.
Jól néz ki.
A maki szusi Japánból.
Pironnal.
A piron alapjában egy sós hal.
Most megédesítették az ananásszal
és a kókusszal.
- Finom! - Igen.
Tetszik, hogy mindegyik belsejében van valami.
Igen.
Afrikában nem szokás sok desszertet enni.
De én rajongok értük.
Nos, ez nagyon jó.
Helló!
Hahó!
- Üdv! - A séf!
- Sedjro. - Stephen.
- Örvendek! - Szintúgy!
- Szia! - Szia!
Remek.
Köszönjük.
- Szívesen. - Csodás volt.
Ez helyi ital.
Értem.
Sodabi.
- Sodabi. - Szőlővel.
Pazar.
Oké. Igyunk Beninre?
- Beninre? - Beninre.
- A benini konyhára? - Igen.
- A benini ételre. - És ránk.
- Jól van. Egs! - Csirió!
Hol tanultál meg így főzni?
Franciaországban tanultam.
Majd Szenegálba és Guadeloupe-ba utaztam,
aztán úgy döntöttem, visszatérek Beninbe,
és saját konyhát hozok létre.
Miért akartál hazajönni?
Ez egy kihívás.
Hogy fellendítsem országunk, Benin gasztronómiáját,
mert sok termékünk van,
amiből valami újat lehet alkotni.
Szerinted ez történik az egész országban?
A fiatal séfek változást próbálnak elérni?
Sokan próbálják híressé tenni Benint, mint mi.
Büszkék vagyunk az országunkra, és fel akarjuk rá hívni a világ figyelmét.
Mérete alapján Benin kis ország,
de mi nagy emberek vagyunk.
Igen.
Kicsi és büszke.
Pontosan.
Benin büszkesége mögött viszont ott volt a kijózanító valóság.
Erőszakkal vittek el minket innen,
és hogy megértsük, mit jelent ez Beninben,
egy Abomey nevű helyre kellett mennem.
Ez volt egykor a Dahomey királyság fővárosa.
Egy olyan királyságé, ahol az amazonok, a női harcosok éltek,
akik évszázadokig kihívást jelentettek a gyarmati hatalmaknak.
Egyszer volt…
ABOMEYI TÖRTÉNÉSZ ÉS KUTATÓ
hol nem volt,
Abomey királyságát
a rabszolga-kereskedelem legnagyobb királyságának tartották.
A királyság létrejöttének kezdete óta
a terjeszkedésre törekedtek.
Embereket hoztak ide a királyság fejlődése érdekében,
néhányat pedig elküldtek az európaiak kérésére.
Nem mondhatjuk, hogy mi, afrikaiak
nem járultunk hozzá a rabszolgasághoz.
Részünk volt benne, ugyanis mi láttuk el munkaerővel
az erre vágyó európaiakat.
Szörnyű árat fizettünk érte.
Abomeyben mintha a múltba utaztam volna vissza.
Ezen a helyen
még végig lehet sétálni ott, ahol a rabszolgák jártak.
Borzasztó menetelés volt.
A menetelés Ouidah városában ért véget,
ahonnan sokakat vittek el örökre.
Hogy működött ez az egész?
A láncokat a lábra és a csuklóra tették.
Hogy sorba állítsák őket, és volt egy csapat,
aki felügyelte az embereket.
Meddig tartott az út?
Legalább négy napig.
Fontosnak tartom,
hogy végignézzek ezen az úton,
és hazavigyem magammal az emlékét.
Végig kell járnunk ezt az utat, mert…
ez nagyon fontos része a történelmünknek.
Ha figyelmen kívül hagyjuk,
azzal saját magunk egy részét hagyjuk figyelmen kívül.
De vannak utak Beninben, amik más történetet mesélnek.
És egy páratlanul mitikus helyre vezetnek.
Esküszöm, még mindig hallom a szabadság égi dalait,
és érzem annak a vízi településnek az eredeti varázsát,
ahonnan a voodoolegenda indult.
A világ összes vallását gyakoroljuk, de a voodoo az alap.
GANVIÉI VÉN
Azoknak, akik külföldről jönnek,
elmondhatjuk, hogy a voodoo követői vagyunk.
Egységes a hitünk.
Őseinknek köszönhetően létezik Ganvié.
Rabszolga-kereskedők üldözték őket.
Menekülésük során a tó partjára értek.
Egy nagy hatalmú voodoopap volt velük.
Amikor a partra értek,
a varázserejű pap megkérte a csapatot, hogy várják meg.
Magához hívott egy sólymot.
Aztán a madár hátán szállt…
és egy helyet kerestek, ahol leszállhatnak.
Rátaláltak egy szigetre,
és a sólyom visszavitte őt a csapathoz.
A partra visszaérve
a pap újabb varázsigét mormolt.
Előjött egy krokodil,
és elvitte őket a helyre, amit a pap korábban talált.
Mind leszálltak a krokodil hátáról,
és megvetették a lábukat a szigeten.
Amint megérkeztek, észrevették, hogy senki se üldözi őket.
Hát ott maradtak.
Mivel nem volt többé háború,
a helynek a Ganvié nevet adták.
Itt biztonságban vagyunk.
Üdv Ganviében!
- Köszönöm. - Oké.
Ganvié az én falum.
Van celesztiális templomunk.
Az ott a templom. Megvan.
És ez a nagy épület?
- Ez egy másik templom. - Sok templom van itt.
Nagyon sok van, igen.
Van katolikus templomunk,
celesztiális templomunk, mecsetünk
és voodooszentélyünk.
- Voodoo. - Igen.
- Az volt a legelső. - Igen.
A voodoora épült a falu. Része a történetünknek.
- A történelemnek. - Igen.
Az ittenieket aïzóknak hívják.
- Értem. - És az aïzók nyelve a tofin.
Tofin.
A to vizet jelent, a finu pedig népességet.
Értem. Tehát lényegében „vízi nép”.
- Vízi nép. - Igen.
Oké, megérkeztünk a házamhoz.
Klassz!
Amikor nem kell a földön dolgoznom,
a hétvégét itt töltöm a családommal.
Értem. És mit csináltok?
Csak helyi ételeket eszünk.
És ki főz?
Néha anyukám,
néha a testvérem.
Néha én főzök.
- Hűha! - Tudok főzni.
- Nézzenek oda! - Igen.
Elhagytuk a horgászutat,
és most elmegyünk egy vízi piachoz.
- Alig várom. - Igen.
Mit lehet ott venni?
- Rizst, paradicsomot, olajat… - Értem.
…babot és…
Fát a főzéshez.
Ennyi.
Ő gâteau-szerűséget árul.
A gâteau egy süti.
Süti.
Szeretnél…
- Választhatok? - Igen.
- Jól van, mindketten kaptunk. - igen.
Sült tészta.
Jó kis nasi.
Nagyon jó.
Nem túl édes.
Réteges a kérge.
Minden harapással egyre jobb lesz.
Hű! Neki egy egész boltja van itt.
Igen.
Ez az! Reméltem, hogy azt választod.
A helyiek ezt councadának hívják.
Ez helyi név.
A councada
mogyoró, cukor és olaj. Igen.
Cukorkára emlékeztet.
Mi Baby Ruthnak hívjuk.
Mogyoró, karamell és cukor van benne.
Ilyen az íze.
Ez nagyon jó. Imádom a mogyorót.
Ganviében csak csónakkal lehet közlekedni.
Csónak nélkül nem lehet.
Hogyan jutnak csónakhoz a lakók?
- Minden család három csónakot kap. - Oké.
Egy csónak a gyerekeké.
Egy az apáé, és egy az anyáé.
Mindenkinek sajátja van?
- Igen. - Lenyűgöző!
Szükséges ez itt.
Most oda megyünk, ahol a nagyapáink voltak,
mielőtt a tóparti házakat megépítették.
Szóval ez itt Ganvié legkülső széle.
Ganviéé, értem.
Oké.
Ott, ahol a nagy fák vannak,
oda érkeztek a nagyapáink.
- Hűha! - Igen.
Ott nincs most ház.
Néhány szülőnek szüksége van erre.
Hogy el tudják hantolni az embereket,
mint egy temetőben.
- Az egy temető. - Igen.
Szép dolog, hogy ott van a temető, ahová az ősök is érkeztek.
Amikor az őseitek a szigetre érkeztek…
- Igen? - …megmenekültek.
igen, a rabszolgaságtól.
Itt biztonságban voltak.
Ezért döntöttek úgy, hogy itt maradnak.
Itt halakat találtak, amiket kifoghattak.
Folyton a halakról mesélsz.
Halkóstoló?
Persze, összehozzuk.
- Remek. Készen állok rá. - Rendben.
Csirió!
- Nagyon köszönöm… - Én is.
…hogy időt szántál arra, hogy megmutasd nekem Ganviét.
Megvallom, a legcsodásabb hely, ahol valaha is voltam.
Még nem láttam olyan falut, ami teljesen a vízpartra épült.
Tehát a legtöbben itt halásznak?
Úgy van.
Saját maguknak is, és eladásra is?
Igen.
És milyen halra mentek?
- Tilápiára. - Értem. Tilápiára.
Oké.
Nagyon jól néz ki.
Ez maniókából készült.
- Értem. - És helyi halból.
- Oké. - Igen.
Mivel vasárnap van,
számomra ez megszokott, mivel Georgiából származom.
Fiatal koromban minden vasárnap a templom után
apám halat sütött az egész gyülekezet számára.
Néha spagettivel,
tésztával és paradicsomszósszal,
ezért a vasárnapi sült hal paradicsommal
nagyon megszokott számomra.
Szóval ez az egyik kedvenc vasárnapi fogásom.
- Helyes. - Ez tökéletes.
Tökéletes.
Tökéletes. Nagyon finom.
Annyira finom!
Szerintem a sült hal paradicsommal
és egy csipet borssal a tökéletes ételkombináció.
Benint úgy élhetjük át, ha megértjük az ellenálló képességük és a szívósságot.
Számomra ezt egy művész tudja a legjobban átadni.
A főváros, Porto Novo poros útján
Romuald Hazoumè stúdiójához mentem.
A világ egyik legelismertebb művésze vagy, mégis a szülővárosodban élsz.
Sose mentem el innen. Minek?
- Értem. - A New York-i épületekért?
A nagy kocsikért? Az nem nekem való.
Sose mentem el, mert tudom: idevalósi vagyok.
Romuald művészetének nyersanyaga a benzinkanna,
egy hétköznapi tárgy, amit sokszor láttam Benin utcáin.
És úgy tűnik: a mű, amit befejezett,
párhuzamot von a múlt és a modern élet küzdelmei közt.
Ez a stúdióm.
Itt nagyon fontos a túlélés kérdése.
Nigéria a szomszédunk.
Nigéria benzint termel,
a nigériaiak a határhoz hozzák a benzint,
a beniniek meg csak odamennek,
elhozzák, és eladják Beninben.
Mindenkinek, aki benzint szállít, saját kannája van.
Néha 2500 liternyit látni egy kocsiban.
Eszméletlen!
- A sofőr körül. - Értem.
Veszélyes.
Havonta akár százan is meghalnak emiatt.
- Értem. - A tűz miatt.
Mi az üzenete
ezeknek a benini benzinkannáknak?
Csak meg szeretném mutatni…
a világnak, hogy ezek az emberek erősek.
Tisztelnünk kell őket. Csak élni akarnak.
Nekem az is tetszik a kannákban,
hogy bár talált tárgyak,
könnyű arcokat látni bennük.
A tárgyak beszélnek hozzám.
Tudom, hogy párhuzamot vonsz a művészeted és az ételek között.
Én is összekapcsolom a kettőt.
Meg kell értenünk, honnan származunk…
- Igen. - …hogy megértsük magunkat.
És az ételek története rólunk is mesél.
- Ne feledd, hogy erősek voltunk! - Igen.
Ezért vitték el a népünket, a jorubákat,
hogy a földeken dolgozzanak, mert olyan erősek voltunk.
Miért?
Gyógyszer, ételek.
- Gyógyszerek, ételek, kultúra. - Igen.
- Tudod, mit mondunk itt? - Mit?
Mondd meg, mit eszel…
- És megmondom, ki vagy. - Megmondom, honnan származol.
Őszinte leszek, akkor már éhes voltam.
Az ősi lakomát, amit Romuald szolgált fel,
csak a Porto Novo környéki falusi nők tudják elkészíteni.
Hűha!
Még nincs vége.
Mennyei!
Istenem!
A legcsodásabb dolog, amit valaha is láttam.
Ezeket az ételeket ettük a rabszolgaság előtt.
A rabszolgahajók előtt.
Ha bármit megkóstolnátok, csak jelezzétek!
Van itt például ata tchitchi.
- Ata tchitchi. - Ata tchitchi. Kóstoló.
- Köszönöm. - Köszönöm.
- Hogy mondtok köszönetet?
- „Awanou ka ka.” - Awanou ka ka.
- Awanou ka ka.
- Nem is rossz. - Nem is rossz.
Finom.
- De… - Igen?
- Mi a bab? Mi a borsó? - Az a bab.
Oké.
A fekete szemű bab egyik variációja.
Én ezt kóstolnám meg kölessel.
- Adhatom? - Igen.
Köszönöm.
- Ez csak seregnek való. - Köszi.
Oké. Én harcos vagyok.
- Amazon. - Amazon.
- Már tudod.
És mondom, mi legyen a következő:
- Mangni mangni. Igen. - Mangni mangni.
A mangni mangni nagyon jó.
Kóstoljátok meg! Meglátjátok.
Úgy tűnik, szardella van a közepén.
Ez? Ez csak hal benne.
Nagyon izgalmas étel.
- Csípős. - Igen.
Jó a textúrája, és hal is van a közepén.
Nálunk nagyon fontos a fűszerezés.
Jól van fűszerezve.
Igen, minden íz rendesen kijön. Nem csak a csípősség.
- Így is kell. - Igen.
Szándékosan kínáltál minket ilyen ételekkel,
hisz a műveidhez hasonlóan a rabszolgaság előtti időket mutatják be.
Igen.
Azt illusztrálják, hogy milyen gazdag volt előtte a kultúránk, a művészetünk
- és a konyhánk. - Igen.
Én benini vagyok, de még sose kóstoltam ezeket.
Most először.
Eltűnőfélben vannak a hagyományok?
- Igen. - Szerintem igen.
Igen.
- A régi ételek. - A kulináris tradíciók.
Igen.
- Ez az őse a… - Ayiman.
- Nagyon jó.
Ayiman.
Ha ezt eszem, a nagyszüleimre gondolok.
Értem.
- Tessék! - Kíváncsi vagyok rá.
- Köszönöm. - Hal. De nem csak az.
Látok itt mást is.
- Szósz. Igen. - Értem.
Ne, tedd a tányérra! A kezeddel.
Halfej.
- Az enyém a halfej. - Igen.
Finom fejhússal. A hal legjobb része.
Ezt kan nannal kell enni.
Kan nan.
Kan nan. Ezt nézzétek!
- Hűha! - Oké.
A kan nan kukorica.
- Imádom. Az egyik kedven… - Minden.
- Erjesztett. Csodás, nem? - Kan nan.
Csodás savanyú ízt ad neki.
Remek. Jó a hal.
Hűha!
- Karelle! - Igen?
Szerintem az egyik legfontosabb
és legvarázslatosabb a mostani helyzetben,
hogy most hol is vagyunk.
Őrületes!
Erre éltek a nagyszüleid.
Romuald ismerte a nagyimat, aki egy házzal arrébb élt.
Ezt ma tudtad meg?
Akkor, amikor ideértünk, és megláttam az utcát.
„Ismerem a környéket.”
Hihetetlen.
Amikor a kapcsolatokról, a testvérekről, unokatestvérekről beszélünk,
az része a hallgatólagos kulturális kapcsolatunknak,
hisz én olyan közegben nevelkedtem,
ahol a környékbeliek és a gyülekezet tagjai is neveltek engem,
és hallgatólagos joguk volt arra, hogy szükség esetén megfegyelmezzenek.
Igen. Itt is ugyanez van.
Ugye? És ez különleges a kultúránkban.
- Igen. - Ugye?
- És nem csak képletes. - Nem.
- Tényleg idevalósi vagy. - Igen.
Ez a kapcsolat nagyon varázslatos.
Most már partnereknek látlak titeket.
Úgy van.
Mert már tudjátok, hogy ez az otthonotok.
Ezt ne mondd többé! Ez a te otthonod is.
- Igen. - A miénk.
- A mi otthonunk. - Otthon vagyunk.
Az ételek révén
ráeszmélünk, hogy több dolog köt össze minket, mint amennyi elválaszt.
A fogásaink, a felfedezéseink hoznak össze minket.
- A közösségi asztal. - Igen.
Így tanulunk magunkról és a köztünk lévő kapcsolatokról.
Igen.
Ezután Ouidah-ba megyünk.
- Igen. - Mi a jelentősége a helynek?
Ouidah, az a hely…
Onnan…
Onnan vitték el a rabszolgákat.
Akkor még nem tudták, hova viszik őket.
Arról a helyről nem volt visszaút.
Nekünk van rá esélyünk.
Hisz ezzel foglalkozunk most.
- Igen. - Ez a visszatérésünk.
BENIN - ABOMEY
Víz a fellépőre, hogy lehűtsük meleg talpunkat.
A sodabi…
tápértékként és tiszteletadásként.
Szóval,
ezen a helyen
érünk az út végére.
És itt kezdődött az utazás.
Azok, akikre rabszolgaság várt,
ezen az úton haladtak végig,
aztán barakkokba terelték őket.
Karámba.
Nem ismerték egymás nyelvét, elszakították őket az ismerőseiktől.
Sötét helyeken tartották őket, hogy összezavarják őket.
Néhányan nem élték túl.
És azokat, akik elhunytak,
tömegsírba vetették.
Az ő maradványaik felett állunk.
De azokra is emlékezünk itt, akik életben maradtak.
Az ételek… A rabszolga-kereskedők ismerték a kultúrákat.
Tudták, hogy egyeseknek rizs kell,
hát hoztak rizst.
A jamgyökér, a borsó, a bab,
a fekete szemű bab, a lóbab,
a sok-sok étel, ami ma már közös, mind tőlünk származik.
Úgy van.
Így kapcsolódott össze a mi konyhánk az övékkel.
Hónapokig tartott az utazás.
Hónapokig is eltarthatott.
És hogy túléljék az utat,
mi volt a minimális ellátmány?
Talán az, amit úgy hívtak, hogy „nyálszósz”.
Visszataszító név.
Liszt, pálmaolaj és bors volt.
Bár különböző leírások vannak róla.
A rabszolgává tett emberek egyetlen ereje az elutasításban rejlett.
Igaz.
Néha azt mondták: „Nem.”
Nem ettek. Összezárták a szájukat.
Erre feltaláltak egy ördögi eszközt.
Speculum oris volt a neve.
Erőszakkal etették őket.
Mert ellenálltak.
Végig ellenálltak az úton.
Nagyon tetszik az a gondolat,
hogy az étel visszautasításával
megpróbáltuk visszaszerezni a hatalmunkat.
- A nemet mondás ereje. - Pontosan.
- A „nem eszem ezt meg” ereje. - Igen.
És ez csörgedezik a te ereidben is.
Úgy van.
Hogy érzed magad ezen a helyen?
Azt mondtad, nincs az az irodalom,
olvasmány vagy kutatás,
ami annyira segítene megérteni, hogy milyen volt az az út,
mint az, ha az ember a vörös agyagutakon jár…
És fel is ismerem ezt a vörös port.
Georgiában nagy becsben tartjuk.
És amikor arról az irtózatos utazásról beszélünk,
a történet nagy része
rémisztő, mint ahogy felvázoltad.
De a történet második fele az,
amire én most összpontosítani szeretnék.
Az pedig az ellenálló képességről szól.
Így az…
hogy itt vagyok…
Életemben először érzem azt, hogy találkoztam velük.
És örülök, hogy megköszönhetem nekik.
Örülök, hogy végre…
hazavihetem őket magammal.
Értem.
Most már hazatérhetnek.
Hazatérhetnek.
Haza. Gyere ide, drágám!
Gyere!
- Semmi baj. - Oké.
Semmi baj.
- Járj emelt fővel! - Jó.
Emelt fővel!
- Köszönöm. - Ne vedd fel! Nem kell.
Köszönöm.
Sikerült, drágám. Ereszd ki!
Minden rendben.
Semmi baj.
Nagy levegő!
Sok könny folyt itt.
Több mint egymillió embert tereltek át a kapukon,
és sose térhettek vissza otthonukba.
De magukkal vitték az ellenálló képességük és a bátorságukat.
És az óceán túloldalán…
amit otthonomnak nevezek…
tudásuk és újításaik átalakították az amerikai konyhát.
A feliratot fordította: Kanizsai László