Jeg tænker meget på mad.
Hvordan den binder os sammen over tid, på tværs af landegrænser…
Det er så godt.
…fra generation til generation.
Den siger noget om, hvor vi har været, hvor vi er,
og hvor vi skal hen.
-Kender du udtrykket "leve i sus og dus"? -Ja, jeg gør.
-Det lugter allerede af makaroni og ost. -Ja.
Sandheden er, at meget amerikansk mad har rødder i afroamerikansk mad
og dens traditioner og opfindsomhed.
Jeg er Stephen Satterfield.
Jeg er en madskribent, der læste til kok
og arbejdede som sommelier i over et årti.
Jeg er på en rejse for at opdage det afroamerikanske køkkens historie
og møde den nye generation, der værner om denne historie.
Den her er lavet med Carolina guldris.
Vi skilte risen ad og lavede majsgrød.
Fra de tidligste dage
igennem de mørkeste årtiers kamp
har vi holdt ud.
På trods af at vi befandt os i helvede, kæmpede hårdt,
så skabte vi det afrikanske køkken på trods af alt den galskab.
Dette er vores historier.
EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
VORES RØDDER
Benin, Vestafrika.
AFRIKA
Det var sært at komme hjem til et sted, jeg aldrig har været.
Fragmenter af en tabt hukommelse var overalt.
I lyde og lugte og smage.
At opspore den mads oprindelse,
der definerede USA, var én ting,
men at være her på kontinentet og mærke det?
Det var noget helt andet.
Og jeg begyndte virkelig at forstå det, da jeg gik igennem Dantokpa-markedet
med dr. Jessica B. Harris.
Eller som jeg kalder hende: Dr. J.
Så nu er vi her i Topka?
-Dantokpa? -Dantokpa. Vi er i Tokpa.
Det er et af Vestafrikas største udendørs markeder.
Mine fødder rører jorden her, og det føles utroligt.
Præcis. Det giver ny betydning til "soldater til stede."
I må forstå, at dr. J er en decideret legende i min optik.
Hun har skrevet mange bøger, der omhandler den afrikanske diasporas madkunst,
og den indflydelse, hendes bog, Livet i Sus og Dus, havde på mig, var stor.
-Jeg elsker markeder. -Ja.
Det er her, man mærker lokalsamfundets pulserende liv.
Så det er der, vi er.
Vi er i hjertet. Det bliver ikke mere centralt.
Ja. Man kan endda se folk gå rundt med deres butikker.
Ikke? Ah, ja!
Ja, man kan finde hvad som helst her.
-Og der er gang i den. -Det er jo lørdag morgen!
-Så er vi her. -Okay.
Her er det.
-Noget bekendt. -Ja, ikke?
Jeg har okra på mit visitkort.
-Det vidste jeg ikke. -Og på mit brevpapir.
-Det var din e-mailadresse en gang. -Det er det stadig.
-Stadigvæk. -Det er lige os.
Det er lige os. Dette er min.
Når vi nu taler om okra,
og hvor typisk afrikansk det er,
så vil jeg sige, det er afrikansk, fordi det rejste med os.
Klart. Men det er også afrikansk, fordi det stammer herfra.
-Jep. -Og så tog vi det med til Den Nye Verden.
Det er bindeleddet.
Hvad kan man f.eks. bruge okra til
i vestafrikansk mad?
Man ser ofte okra være ingrediens i suppeagtige stuvninger.
Den bruges også til jævning.
Noget sjovt: Hvis du vil spørge om okra på fransk,
så lærer man et fransk ord, der også er engelsk.
-Kom bare. -Det hedder gombo.
-Gombo? -Gombo.
Det giver god mening, ikke?
Det giver så god mening.
Okay, vi har mere at opdage end bare okra.
Der er så meget at opleve her.
Jeg føler, at jeg kan genkende mig selv i disse folk.
-Ja, ikke? -Det ses med hensyn til håret.
Jeg kan se vores folks stil, tøj og udseende.
-Og vores måde at gå på. -Lige præcis.
Vores opfindsomhed. Vores snarrådighed.
Stedet er jo enormt,
men det virker til, at der er orden og…
Det er der bestemt.
Ja.
Det, der er interessant, er at se, hvor mange forskellige ting der sælges.
Klart.
To ad gangen.
Okay.
At være her med dig er fedt, fordi af alle mennesker har du arbejdet hårdest
for at aflive myten om yams versus søde kartofler.
Her kan vi endelig aflive den myte.
Ja. Dette er yams.
Dette er yams.
Jeg har altid sagt, at de ligner
en elefantfod.
Se her.
-En behåret elefantfod med fire tæer. -Utroligt.
-Okay? Ikke en sød kartoffel. -Det er det ikke.
Så ser vi ikke sådan en i et supermarked, så er det ikke yams.
Klart. Præcis.
Hvordan kan det være, at efter alle disse år
så forveksler folk stadig yams med søde kartofler?
Fordi yams er så vigtige.
Du kan jo se,
at de har flere yams her på markedet end noget andet.
De vokser ikke i Nordamerika, det gjorde de i hvert fald ikke.
Nu dyrkes de lidt i Florida og andre steder. Temperaturen er bedre.
Klart.
-Vi har altid været et kreativt folk. -Ja.
Hvad gør vi?
-Vi finder på det næstbedste. -Klart. Som er?
-Den søde kartoffel. -Hvad kalder vi den?
-En yam. -Så hvad får du til Thanksgiving?
Man får en tærte med søde kartofler,
ikke en yams-tærte.
Og de kandiserede…
-Søde kartofler. -Jep.
Så nu hvor vi piller myter fra hinanden,
kender du så andre typer mad, der stammer fra Afrika,
men folk antager kommer fra USA?
Der er de sortøjede ærter, der er okra,
der er vandmelonen, der er yams-forvirringen.
Okay.
Hvad har vi ellers? Ris.
-Og ris. -Og ris.
Der er…
En af de andre kerneingredienser for afrikansk mad har altid været ris.
-Klart. -Vores begyndelse.
Man kan sige om Benin, at det måske ikke var risens kyst, det var slavernes kyst.
-Den røde ris er nigeriansk -Okay.
Det sorteres efter kvalitet. Der er endda superkvalitet.
Den her hedder Jollof.
Jollof, er denne type ris så Jollof-ris?
Ja, Jollof. De er blevet knust én gang.
Nogle knuses to gange. Nogle knuses totalt.
Så hvis de knuses én gang, kaldes det Jollof.
Jollof som i Jollof-ris.
Hver gang jeg ser ris,
kan jeg ikke slippe tanken, at det faktisk skabte vores lands rigdom.
-Vores nation nu, før det blev en nation. -Skabte Charleston.
-Fik Charleston til at ske. -Og Havøerne og South Carolina.
-Du ved. -Ja.
Det var ris.
Ris, ris og mere ris.
-Det var fundamentet. -Ja.
Det var det helt bestemt.
Okay.
Mange tak, frue.
-Hvor skal vi hen? -Til det næste.
Nu skal du få flere ting at se.
Dr. J og jeg spiste frokost på et lokalt sted,
der hedder Saveurs du Benin eller "En Smag af Benin."
Den ret, der er mest værdsat af folket i Ouidah…
Stedet ejes af kokken Valérie Vinakpon.
Hun er kendt i Cotonous madunivers,
og hun har skrevet seks kogebøger med sit lands traditionelle retter.
Der er den.
Fantastisk.
Det ser godt ud. Hvad skal vi have?
Grillet kylling.
Er det her moyo?
-Det er tomatjuice. -Er det tomatjuice?
Dette er amiwo, og her er din kylling.
Den amiwo er fantastisk, fordi den har så god en smag.
Det er majssmagen sammen med tomaten.
-Lækkert. -Og det er dejligt.
Så godt.
Her er peberen.
-Denne her er tomatbaseret. -Okay.
Og det er den stærke.
Prøv du bare.
Alle er forskellige, så sørg for, at du følger dit hjerte…
Det er sandt.
Du kunne jo spise den, men den er måske alt for stærk.
Det er rigtigt.
-Nå? -Åh, ja.
Der smagte du den.
Jeg kan smage det. Dejligt.
Ja, det gør en forskel…
-Det smager hjemligt nu. -Ja.
Går mand ind på en afroamerikansk restaurant,
og der ikke er en lang, tynd flaske med chilisauce på bordet,
så gå, du er faret vild.
-Forkert sted. -Præcis.
Det er svært at forestille sig at spise vores mad uden chilisauce.
Stegt havkat uden chili?
-Ingen havkat så. -Nej.
Du ved? "Nej tak." Den er faktisk bedre.
Så bogen "Livet i Sus og Dus" hvad fik dig til at skrive den?
Jeg var rejseskribent for Essence-magasinet i 70'erne.
Så jeg indså endelig, at jeg var ved at skabe forbindelser
imellem de afrikanske retter.
Som i at de her retter har noget at gøre med hinanden?
-Som i: "Det har jeg prøvet før!" -Ja.
Som i: "Det her kender jeg!"
Som i: "Det smager af bedstemors mad." Du ved?
Det her er bønner.
-Bønner? Røde bønner? -Ja. Røde bønner.
-Okay. Røde bønner. -Røde bønner. Okay.
-Med rød palmeolie. -Okay.
Så det er rød palmeolie. Og mere majsmel.
Og det her?
Fårekød.
-Lam. -Sådan der.
-Tak, frøken. -Tak. Det var så lidt.
-God kombination. -Ja. Den røde palmeolie er interessant.
Så det? Hvorfor?
For mig at se trækker den inspiration fra mange forskellige steder.
Den rødlige-orange farve.
Det kan endda ses lidt i røde Charleston-ris.
Ja.
Man ser den i jambalaya.
Wow. Det led overvejede jeg ikke.
Sådan fungerer mit skøre sind.
Men de røde bønner?
Det er New Orleans på en mandag.
Det er lækkert.
Ja. Vidunderligt.
-Det ville være bedre med mere af dette. -Sandt.
Hvad er det ved Benin, der gør det til et kulinarisk mekka?
Det var et af samlingspunkterne for den transatlantiske slavehandel.
Og derfor var der mange folk herfra, og folk der rejste igennem her,
der endte på den anden side af Atlanterhavet.
Det er ikke et stort sted,
men det har påvirket Den Nye Verden i en enorm grad.
-Klart. -Hele den hemisfære.
Ja.
Og den indflydelse bygger på, hvad vi spiser.
Så ritualet med håndvask foregår før specielle retter eller…
-Man spiser med hænderne. -Giver mening.
-Så vask hænderne først. -Cool.
Okay, så først ser jeg retten an.
Smukt.
-Tak. -Tak.
Så…
-Det her er moste yams. -Moste yams.
Med jordnøddesauce.
Med ost og fårekød.
Mums.
Jordnøddesaucen er god.
Jeg elsker denne ret.
Goddag.
-Hej, så du er Valérie? -Ja.
Jessica.
-Stephen. -Bonjour, Stephen.
Bien. Sid endelig ned.
Tak.
Anses dette for en traditionel restaurant med den mad, du serverer?
Vi valgte bevidst at servere mad, der er kendetegnende for Benin-området.
Og vi serverer kun traditionelle, autentiske retter. Retter man ser få af.
Hvorfor var det vigtigt for dig?
Hvis vi ikke værdsætter,
hvis vi ikke viser, hvad vi kan lave, hvem vil så gøre det?
Okay.
Tja, ingen andre.
Hver gang vi byder vores amerikanske brødre velkommen,
er det vores brødre, der vender hjem. Det er altid en fornøjelse at vise dem,
hvad vi fortsat spiser her. Det er en sand fornøjelse.
-Mange tak. -I skal have tak.
-Tak. -Tak.
Min erfaring med at være sort i USA forbinder jeg med kampen om at høre til.
Det overraskede mig, hvordan de tog imod mig i Cotonou.
Benins største by er en utrolig blanding af det gamle og det nye
og et sted, hvor traditionel mad møder
den nye generations ambitioner.
Afrikansk mad er…
MADBLOGGER
Jeg ved ikke, hvorfor vores køkken ikke er
ligeså populært som det asiatiske køkken eller det franske.
Det glæder mig at vise verden
igennem min blog eller min Instagram,
hvad vi kan byde på.
Idet vi begge jager vores kulinariske rødder,
har madblogger Karelle Vignon og jeg meget til fælles.
Mange følger hende pga. hendes arbejde.
Jeg lærer om hverdags-afrikansk mad:
Fra Senegal, Elfenbenskysten og Benin.
Så du studerer afrikansk mad.
Maden er også en del af din egen historie, ikke?
Jo, præcis!
Jeg er født i Frankrig, men jeg er jo fra Benin.
Dette er min kultur, og jeg ønsker, at alle mine følgere lærer om det.
Hvorfor skulle jeg opleve denne restaurant?
Fordi jeg har en ven,
og jeg ønskede virkelig, at han serverede nogle retter for os, som han har skabt,
fordi han bruger traditionelle opskrifter
men med et moderne twist.
-Okay. -Ja.
Forret.
-Tak. -En smule kyllingeroulade.
-Dejligt. -Og en lille smule ost.
Wagassi.
Det her er en opskrift, jeg elsker.
Tak.
Det hedder amiwo.
Amiwo.
Det er lækkert.
Der er en tomatsauce indeni.
Ja, indeni!
Der var også en overraskelse i min.
Det her er så lækkert.
Smagen og de forskellige teksturer.
Fordi det her er ret fast og knaser let.
Ja, præcis.
Det er fra Benin.
Wow, det ser godt ud!
Okay!
-Jeg er klar. -Du nyder synet!
Mousse, cremet sød kartoffel-mousse og rejer.
Dejligt, mange tak.
Og du får ikke det samme.
Nej.
-Dette er en ny version. -Okay.
Ny version af jordnøddesaucen.
-Med kylling og så med peanuts på toppen. -Som en skorpe.
Hvordan er kyllingen?
Den er tilberedt perfekt.
Da jordnøddesaucen i midten er varm, føles det som en ny sauce til kyllingen.
-Okay. -Vi har gang i flere saucer på én gang.
-Det er en kreativ ret. -Det er så godt.
-Den må du prøve. -Okay. Perfekt.
-Og den må jeg prøve. -Ja.
Rejerne er smukke.
Ja, det var de.
Og, du ved, de små tomater
med peberen.
Så lækkert.
Wow. Det er så godt.
-Retten er på vej! -Du ser noget.
Piron maki med ananas og kokos.
Mange tak.
Det ser så godt ud.
Sushi eller maki fra Japan.
Det er med piron.
Piron er generelt en saltet ret.
Men her fås den i en sød udgave med ananas
og kokosnøder.
-Åh, mums! -Ja.
Jeg elsker, at alle retter har noget i midten.
Ja!
I Afrika spiser vi ikke meget dessert.
Men jeg elsker dog alle former for desserter.
Denne her er virkeligt god.
Goddag!
Goddag.
-Goddag! -Kok!
-Sedjro. -Stephen.
-Rart at møde dig. -I lige måde.
Goddag.
Det går godt.
Tak.
-Så lidt. -Det var godt.
Jeg har noget lokalt alkohol med.
Okay.
Det hedder sodabi.
-Sodabi. -Lavet af druer.
Okay, fedt.
Okay. Skal vi skåle for Benin?
-For Benin? -Ja.
-For det beninesiske køkken? -Ja.
-Beninesisk mad. -Og for os.
-Okay så. Skål. -Skål.
Hvor lærte du at lave den mad?
Jeg lærte det, da jeg studerede i Frankrig.
Så rejste jeg rundt i Senegal og Guadeloupe,
men jeg valgte så at vende hjem til Benin
for at skabe mine egne retter.
Og hvorfor ville du gerne hjem til Benin?
Det er en udfordring.
Det er en udfordring at ophøje vores land, Benins, gastronomi,
fordi vi har så mange råvarer,
som vi bruger og skaber noget nyt med.
Tror du, at det her er noget, der sker overalt i landet,
hvor unge kokke vil revolutionere maden?
Der er mange folk, der prøver at gøre Benin bemærket, hvilket vi også gør.
Vi er stolte af vores land, og vi vil gerne vise, hvad Benin kan.
Benin er et lille land rent størrelsesmæssigt,
men vi er store af sind og karakter.
Ja.
Lille og stolt.
Lige præcis.
Men under Benins stolte facade var der en grim realitet, jeg ikke kunne ignorere.
Vi blev revet væk herfra,
og for at kunne forstå, hvad det betyder for Benin, måtte jeg rejse til Abomey.
Dette var engang Dahomey-kongerigets hovedstad.
Et kongerige, der havde et kvindeligt regiment af Amazon-krigere,
og det var en styrke, som koloniherrerne kæmpede imod i århundreder.
Der var engang…
HISTORIKER OG FORSKER
På et tidspunkt i historien havde Abomey-kongeriget et rygte
for at være slavehandlens største rige.
Fra kongerigets spæde skabelse…
…var der en vilje til at ekspandere.
De bragte folk hertil for at gøre kongeriget større,
og de sendte nogen væk, der var efterspurgt af europæerne.
Vi kan ikke sige, at os afrikanere
ikke deltog i slaveriet.
Vi deltog bestemt, fordi vi accepterede at levere
den mandekraft til europæerne, som de bad om.
Men for en skrækkelig pris!
Jeg følte, at jeg gik tilbage i tiden i Abomey.
Det her et jo et sted,
hvor man stadig kan gå ned ad den sti, slaverne gik på.
Det var en modbydelig march.
En march, der endte i en by ved navn Ouidah,
hvor så mange af os drog væk for aldrig at vende tilbage igen.
Hvordan… Hvordan gik det til?
De satte kæderne på fødderne og på håndleddene.
For at få dem ind på lige linje var der et hold,
der holdt øje med dem.
Hvor lang tid tog det?
Det tog minimum fire dage.
Jeg tror, det er meget vigtigt,
at jeg ser på denne vej, kigger ned ad denne vej,
og jeg lærer noget af det.
Vi skal gå ned ad den vej, fordi…
…det er en meget vigtig del af vores historie.
Og at ignorere det
er at ignorere en del af os selv.
Men der er veje i Benin, der fortæller en anden historie.
Veje, der fører til et af de mest mytiske steder, jeg nogensinde har været.
Og jeg sværger, at jeg stadig kan høre de himmelske sange om frihed,
stadig føle den originale magi
fra den vandlandsby, der startede med en voodoo-legende.
Vi praktiserer alle religioner i verden, men den primære er voodoo.
EN AF GANVIÉS ÆLDSTE
Til dem, der kommer fra udlandet,
kan vi fortælle, vi er voodoo-udøvere.
Vi tilbeder voodoo med én enkelt trosretning.
Vi kan takke vores fodfædre for, at vi i dag har Ganvié.
Slavehandlere jagtede dem.
Og mens de løb væk, ankom de til søens bred.
En meget magtfuld voodoo-præst fulgte dem.
Da de ankom til bredden,
så bad præsten, der havde magiske kræfter, dem vente.
Han tilkaldte en høg.
Da fuglen kom, tog den ham på ryggen…
…og de begyndte at lede efter et sted at lande.
De fandt til sidst en ø,
og høgen bragte ham tilbage til gruppen.
Da de ankom ved bredden igen,
kom præsten med endnu en magisk meddelelse,
og en krokodille kom frem,
og den krokodille ledte dem alle til det sted, han havde fundet før.
De steg alle af krokodillens ryg
og betrådte øen.
Da de ankom, bemærkede de, at ingen jagtede dem.
Så de blev der.
Så var de der, og krigen var slut,
så de valgte at navngive stedet Ganvié.
Da vi kom hertil, var vi sikre.
Velkommen til Ganvié.
-Tak. -Ja.
Ganvié er min landsby.
Vi har en Himmelskirke derovre.
Okay, så det er Himmelskirken der. Modtaget.
Og den store bygning?
Den store bygning er en anden kirke.
-Der er mange kirker her. -Ja, vi har mange kirker her.
Vi har en katolsk kirke,
Himmelskirken, en moské
og Voodoo.
-Voodoo. -Ja.
-Ja. Den allerførste. -Ja.
Det var sådan, landsbyen blev til. Det er en del af historien.
-Historien, ja. -Ja.
Folk, der bor her, kaldes Aïzo.
-Okay. -Aïzo. Og deres sprog hedder Tofin.
Tofin.
Tofin betyder vand, og finu betyder befolkning.
Okay. Så de er "vandfolket".
-Vandfolket. -Ja.
Okay, her er mit hus. Vi er ved siden af mit hus.
Ah, fedt.
Det er her, at… Når jeg ikke skal arbejde på fastlandet,
så tilbringer jeg mine weekender her med min familie.
Ja okay. Hvad laver I så?
Vi spiser bare noget mad, noget lokal mad.
Og hvem laver så den mad?
Nogle gange er det min mor,
andre gange er det min søster.
Ja, og nogle gange mig. Jeg laver også mad.
-Wow. -Jeg kan lave mad.
-Det er da fedt, mand. -Ja.
Vi har nu forladt fiskestien,
og nu skal vi besøge det flydende marked.
-Jeg kan ikke vente. -Ja.
Så hvilke slags ting køber man her?
-Man kan købe ris, tomater, olie, -Okay.
bønner og…
Og træ til madlavning.
Og det er det.
Hun sælger ting som f.eks. en gateau.
En Gateau er en kage. Her.
Kage, ja.
Vil du…
-Må jeg vælge? -Ja.
-Okay, vi får én hver. -Ja.
God, stegt dej.
God snack.
Meget lækker.
Den er ikke for sød.
Skorpen har flager.
Den bliver bedre for hver bid, jeg tager.
Wow. Hun har en hel butik.
Ja.
Åh, ja. Jeg håbede lidt, du ville tage fat i den.
Her i landsbyen kalder folk den councada. Det er et lokalt navn.
Councada består af
jordnødder, sukker og olie. Ja.
Det minder mig om en slikbar.
Vi kalder det "slikbar." En der hedder Baby Ruth.
Og der er jordnødder, karamel og sukker i.
Den smager præcis sådan.
Den er så god. Jeg elsker jordnødder.
Vi har brug for både for at komme omkring her.
Uden både kan vi ikke komme omkring.
Hvordan får alle deres både?
-Hver familie herfra får tildelt tre både. -Okay.
Og én af bådene tilhører børnene,
én af bådene tilhører faren, og én af dem tilhører moren.
Så alle har deres egen båd?
-Egen båd, ja. -Fedt.
Det er nødvendigt her.
Nu skal vi hen at se, hvor vores bedstefar var,
før han startede med at bygge huse ved søen.
-Så det er den yderste udkant af Ganvié. -Af Ganvié, ja.
Okay.
Derovre, hvor vi har store træer,
ankom vores bedstefar for første gang.
-Wow. -Ja.
Og nu har vi intet hus der.
Det har nogle forældre nemlig brug for.
De har brug for et sted at begrave folk
som på en kirkegård.
-Det er en kirkegård. -Ja.
Det er virkelig smukt, at kirkegården også er det sted, dine forfædre ankom til.
Da dine forfædre ankom her til øen,
var de så fri for slaveriet?
Ja, de var fri for slaveri. De modtog total sikkerhed.
Og derfor vælger de at blive her.
Og de fandt fisk at fange.
Du bliver ved med at tale om de fisk. Kan vi smage dem?
Selvfølgelig, vi skal se dem nu.
-Okay. Jeg er klar til at smage. -Ja.
Skål.
-Jeg vil bare sige tusind tak. -Jeg siger tak.
Tak, fordi du ville vise mig rundt her i din landsby Ganvié.
Og det er, kan jeg sige dig, det mest utrolige sted, jeg har besøgt.
Selve synet af en hel landsby på vandet er noget, jeg aldrig har set før.
Så de fleste folk, der bor her, fisker?
De fisker, ja.
Både for deres egen familie men også for at tjene penge til føden?
Ja.
Og når I fisker her, hvad fisker I så efter?
-Tilapia-fisk eller… Ja. -Okay, så tilapia-fisk.
Okay.
Det ser så godt ud.
Dette måltid er lavet med cassava-rødder.
-Okay. -Og fiskene fra søen.
-Okay. -Ja.
Fordi det er søndag,
så er det her faktisk ret normalt, der hvor jeg er fra i Georgia i USA.
Hver søndag efter gudstjeneste, da jeg voksede op, da jeg var lille,
så stegte min far fisk til hele kirken.
Og nogle gange var der endda spaghetti
og nogle nudler og tomatsauce,
så det at spise stegt fisk med tomater på en søndag
er faktisk en ret velkendt rutine for mig.
Så det her er en af mine søndags-yndlingsretter
-Godt. Ja. -Det er perfekt.
Det er perfekt.
Det er perfekt. Det er meget lækkert.
Det er så godt.
Jeg tror virkelig, at stegt fisk og tomater
med en smule peber er den bedste kombination af mad.
At opleve Benin er at forstå modstandsdygtighed og udholdenhed.
Og det er der ingen, der bedre formidler end en kunstner.
På vej ned langs en støvet vej i hovedstaden Porto Novo
besøgte jeg Romuald Hazoumès atelier.
Du er en verdens mest feterede kunstnere, men du bor stadig, hvor du blev født.
Jeg rejste aldrig. Hvorfor skulle jeg?
-Ja. -For en stor bygning i New York?
For en stor bil? Nej. Sådan er jeg ikke.
Jeg rejste ikke, da jeg ved, hvor jeg kommer fra.
De rå materialer, der bruges i hans kunst, er gasdunke,
en af dagligdagens objekter jeg så utallige gange i Benin.
Hans færdige arbejde trak en rød tråd
imellem den ældgamle fortid og det moderne livs kamp.
Det er mit atelier, du ved.
Og det, der er vigtigt her, er overlevelse.
Vi har Nigeria som naboland.
De producerer benzin,
og folk fra Nigeria tager benzin med til grænsen
og så drager os fra Benin dertil
og henter benzinen og sælger den så her i Benin.
Alle, der bærer benzin, har deres egne store dunke til benzin.
Man ser nogle gange folk i deres biler med 2500 liter benzin.
Det er utroligt.
-I bilen med dem -Klart.
Det er farligt.
På én måned kan man opleve 100 mennesker dø.
-Ja. -På grund af brande.
Hvad er det, vi skal forstå
ved forholdet mellem de benzindunke og Benin?
Mit arbejde er bare at vise…
…verden, at de her folk er meget stærke.
Vi må respektere dem. De vil bare overleve.
Og det, jeg elsker ved det, er,
at du har de her objekter, du har fundet, men man kan tydeligt se ansigter i dem.
Objekterne taler til mig.
Og jeg ved, at du tænker på mad i forhold til dine kunstværker.
Det tænker jeg også meget på.
Vi må forstå vores herkomst.
-Ja. -Før kan vi ikke forstå os selv.
Og historien om mad er også historien om, hvem vi er.
-Glem ikke, hvor stærke vi var. -Ja.
Derfor tog slavehandlerne vores folk, Yoruba-folket,
og bragte dem til markerne, fordi vi var så stærke.
-Hvorfor? -Vores medicin og mad.
-Vores medicin, mad og kultur. -Ja.
-Og ved du, hvad vi siger? Her? -Hvad?
Fortæl mig, hvad du spiser.
-Så fortæller jeg dig, hvem du er. -Hvor du er fra.
Jeg må være ærlig at sige, at i det øjeblik var jeg sulten.
Det ældgamle festmåltid, Romuald kom med,
var en menu, som kun kvinder fra de små landsbyer, der omringer Porto Novo,
kan tilberede.
Wow.
Den er ikke klar endnu.
Det ser pragtfuldt ud.
Du godeste.
Det er det mest utrolige, jeg nogensinde har set.
Det her er den type mad, som vi nød inden slaveriet begyndte.
Alt, hvad du ser her, er fra før slaveskibet kom.
Hvis du vil smage på noget, så bare vis det, du ved,
fordi her har vi ata tchitchi.
-Ata tchitchi. -Ata tchitchi. Bare smag.
-Tak. -Tak.
-Hvordan siger man "tak"?
-"Awanou ka ka." -Awanou ka ka.
-Awanou ka ka.
-Ikke dårligt. -Slet ikke skidt.
Superlækkert.
-Men… -Ja?
-Hvilke bønner og ærter er det? -Bønne.
Okay.
Og der er nogle versioner med sorte bønner.
Jeg vil prøve den her med hirse.
-Må jeg række den? -Ja!
Tak.
-Den der er kun til hæren. -Tak.
Okay. Jeg er en kriger.
-Amazon-kriger. -Præcis.
-Amazon. -Du ved det.
Og hvis du vil fortsætte, kan jeg sige dig…
-Ræk mig den mangni mangni. Ja. -Okay.
Mangni mangni, den er god.
Bare smag. Bare vent at se.
Og det ser ud til, der er ansjoser i midten.
Det der? Det er bare fisken indeni.
Der er så mange smage i det her.
-Det er krydret. -Ja.
Jeg elsker teksturen, og at der er fisk indeni.
Krydderiet er så… Det er meget vigtigt med krydderiet.
Godt krydret.
Ja, alle smagene kommer frem. Det er ikke bare varmen, man…
-De skal frem. -Ja.
En del af grunden til, at du serverer denne mad for os, er intentionel
ligesom alt dit arbejde, idet det handler om livet inden slaveriet.
Ja.
Og det at eksemplificere at vi havde en rig kultur med kunst og mad
-før den del af historien. -Ja.
Jeg er fra Benin, og jeg har aldrig prøvet de her retter, de her opskrifter… Aldrig.
Det er første gang.
Tror du, at traditionerne går tabt?
-Ja. -Ja, det tror jeg.
Ja.
-Angående den mad. -Kulinariske traditioner.
Ja.
-Dette er faren til… -Ayiman.
-Det er så lækkert.
Ayiman.
Når jeg spiser det, tænker jeg på mine gamle bedsteforældre.
Okay.
-Giv los. -Den ventede jeg på.
-Tak. -Fisken. Men det er ikke kun fisk.
Jeg kan også se noget andet i retten.
-Saucen. Ja. -Okay.
Nej, læg det på din tallerken. Med din hånd.
Det er fiskehoveder.
-Fiskehoveder, som jeg tager. -Ja.
Med møre fiskekinder. Fiskens bedste del.
Og det spiser vi med kan nan.
Kan nan.
Kan nan. Se lige der.
-Wow. -Okay.
Kan nan er majs.
-Dejligt. Det er en af mine favo… -Alt.
-Fermenteret. Skønt, ik'? -Kan nan. Jo.
Det giver det en fantastisk, sur smag.
Dejligt. Fisken er så god!
Wow.
-Karelle. -Ja.
En af de ting, jeg synes er meget vigtige
og magiske angående det, vi laver lige nu,
er, at det sted, hvor vi sidder lige nu…
Det er skørt.
…er dine bedsteforældres hjem.
Romuald kendte min bedstemor, hun bor kun ét hus væk herfra.
Fandt du ud af det i dag?
Jeg fandt ud af det, da vi kom og jeg så på gaden.
Jeg tænkte: "Det nabolag kender jeg!"
Utroligt.
Når vi taler om jeres forhold og broderskab og nevøer og niecer,
så er det her en del af vores kulturelle forbindelse, der er uudtalt,
fordi jeg blev opdraget på en måde,
hvor alle i min boligblok og alle i min kirke de opdragede mig,
og de havde alle den uudtalte ret til at opdrage på mig, hvis der var behov.
-Ja. Det er det helt samme her. -Ikke? Og det er unikt for vores kultur.
-Ja. -Ikke?
-Det er ikke kun metaforisk. -Nej.
-Du er virkelig herfra. -Ja.
Så denne forbindelse er så magisk, fordi jeg ser jeg nu som slægtninge.
Ja, du ved.
Fordi du ved nu, at det her dit hjem.
Sig ikke igen, det er vores hjem. Det her er også dit hjem.
-Ja. -Vores hjem.
-Det er vores hjem. -Vi er hjemme.
Igennem mad
kan vi opdage, at der er mere, der binder os sammen end adskiller os.
Hvad vi spiser, og hvad vi opdager, bringer os sammen.
-Det er et fællesbord. -Ja.
Sådan ved vi, hvem vi er, og sådan ved vi, vi er forbundne.
Ja.
Når vi går, tager vi til Ouidah.
-Ja. -Hvorfor er det sted så vigtigt?
Jeg kan sige om Ouidah, at…
Det er der…
Det var der, de forlod Afrika.
Men på det tidspunkt anede de ikke, hvor de skulle hen.
Så der ser man Porten af Ingen Vej TIlbage.
Vi har en chance for at vende tilbage. Det er det, vi alle gør nu.
-Ja. -Det er vores tilbagevenden.
Jeg putter lidt vand på trappen for at nedkøle skoenes såler.
Sodabien…
…tilfører næring og højagtelse.
Så
lige her
er vi nået til denne vejs ende.
Og starten på rejsen.
Som slaverne, som de der skulle gøres til slaver,
marcherede vi ned ad vejen
for endelig at komme til fangeburene.
Indhegningerne.
De blev adskilt efter sprog og revet væk fra de mennesker, de kendte.
De blev tilbageholdt i mørke områder for at desorientere dem.
Nogle klarede den ikke.
Og dem, der ikke klarede den,
blev taget ud af burene og blev begravet i massegrave.
Vi står direkte ovenpå folk, der ikke klarede den.
Så vi står her ved dette punkt for at tale om, hvordan nogle overlevede.
Maden… De folk, der stod for slaveriet, kendte til kulturene.
De vidste, at folk fra visse områder ville have ris,
så de tog ris med.
Yams, ærter, bønner,
sortøjede bønner, fava-bønner,
alle de her ting, som vi nu ser, er ting, vi tog med os.
Det er rigtigt.
Det er sådan her, at vores madkultur og deres madkultur fusionerede.
Vi taler om en rejse, der varede månedsvis.
Det kunne tage flere måneder.
Og for at overleve den rejse
hvad var så den minimale mængde mad, de skulle bruge for at klare den?
Det var f.eks. noget, man kaldte "tyksovs".
Navnet er frastødende.
Det bestod af mel, palmeolie og peber.
Definitionerne af retten varierer en del.
Den eneste magt, de tilfangetagne slaver havde,
var afslagets magt.
Det er rigtigt.
Så nogle gange sagde de bare "nej" og
nægtede at spise og lukkede munden.
Så opfandt slavehandlerne et djævelsk værktøj.
Det blev kaldt et speculum oris, og det blev brugt til tvangsfodring.
Fordi de stod imod.
Modstand beskrev hver evigt eneste trin af den rejse.
Jeg elsker det her koncept med
vores kærlighed til mad, og faktummet at vi så nægtede at spise
som en måde, vi kunne genvinde magten på.
-Ja, magten af "nej". -Præcis.
-"Nej, det vil jeg ikke spise." -Klart.
Og det har du også i dig dybt inde i dine knoglemarv.
Det er rigtigt.
Hvordan har du det med at være her?
Du fortalte mig, at der ingen mængde var af litteratur
eller læsning eller research,
der kunne hjælpe en med at forstå, hvordan denne rejse var,
at skulle gå ned af de røde lerveje…
Og… Jeg genekender den røde jord.
Det er den røde ler fra Georgia, som vi fejrer.
Og når vi taler om den ubegribelige rejse,
så handler meget af den historie
om de grusomme detaljer, du lige nævnte.
Men den sidste halvdel af den historie
er for mig i dette øjeblik det, jeg vælger at fokusere på.
Og det er historien om modstand.
Og så…
…at være her?
Dette er første gang i mit liv, jeg har kunnet mødes med dem.
Jeg er glad for, at jeg kan sige "tak" til dem.
Og jeg er så glad for, at jeg endelig…
…kan tage dem med hjem.
Okay.
Og nu kan de komme hjem.
De kan komme hjem.
De kan komme hjem. Kom her, søde.
Kom, skat. Kom så.
Kom.
-Det er okay. -Okay.
Det er okay.
-Vær stolt. -Okay.
Vær stolt.
-Tak. -Behold dem af. Du klarer dig.
Tak.
Du gjorde det. Skatter, du gjorde det. Bare giv los.
Hold ud.
Træk vejret.
Der er blevet fældet utallige tårer her.
Mere end en million mennesker blev tvunget til at gå gennem disse porte
og forlade deres hjem for evigt.
Men de tog deres hårdførhed og deres mod med.
Og på tværs af Atlanterhavet…
…det sted jeg kalder mit hjem,
ville deres evner og innovationer transformere det amerikanske køkken.
Tekster af: Jens McGhee