Hodně přemýšlím o jídle.
Jak nás spojuje napříč časem,
napříč prostorem…
Moc dobré.
…a napříč generacemi.
Vypráví příběhy o tom, kde jsme byli,
kde jsme,
a kam směřujeme.
Znáte rčení „na vysoké noze“?
Ano, jistě.
- Už to voní jako makaróny se sýrem. - Jo.
Pravdou je, že spousta amerického jídla má v afroamerické kuchyni,
tradicích a vynalézavosti.
Jsem Stephen Satterfield.
Píšu o jídle, vystudoval jsem kuchařinu
a přes deset let jsem pracoval jako someliér.
Chystám se odhalit příběhy o afroamerickém jídle
a poznat novou generaci, která zachovává naši historii.
Tohle je rýže typu Carolina gold.
Rýži jsme rozdrtili na rýžovou krupici.
Od nejranějších dnů,
přes nejtemnější desetiletí boje,
jsme vytrvali.
Navzdory tomu, že jsme byli v pekle, že jsme trpěli
jsme v tom všem zmatku
vytvořili kuchyni.
Tohle jsou naše příběhy.
PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
AUNT JEMIMA
NAŠE KOŘENY
Benin, západní Afrika.
AFRIKA
Bylo zvláštní vrátit se domů, kde jsem nikdy nebyl.
Všude byly střípky ztracených vzpomínek.
Ve zvucích, vůních i chutích.
Rozhodnutí vysledovat původ jídla,
které definovalo Ameriku, byla jedna věc,
ale být přímo na kontinentu a vnímat ho?
To bylo něco úplně jiného.
Hloubka mého porozumění začala procházkou po trhu Dantokpa
s dr. Jessicou B. Harrisovou.
Neboli dr. J, jak jí rád říkám.
Takže jsme tady v Tokpě?
- V Dantokpě? - V Dantokpě. Jsme v Tokpě.
Jeden z největších venkovních trhů v západní Africe.
A já tu stojím. To je vážně neuvěřitelné.
„Stát nohama na zemi“ získává úplně nový význam.
Musíte pochopit, že dr. J je pro mě naprostá legenda.
Napsala přes tucet knih
o jídle v africké diaspoře
a těžko popsat, jaký vliv na měla její kniha
High on the Hog.
- Já trhy zbožňuju. - Jo.
Člověk se ocitá v srdci tohohle místa pulzujícího životem.
Takže jsme tady.
Přímo v centru. Víc v centru už být nemůžeme.
Jo. Máme tu v podstatě chodící prodejny?
Přesně tak!
Jo, dá se tu koupit od všeho trochu.
- A je tu spousta lidí. - Jsme na trhu v sobotu.
- A jsme tu. - Je to tak.
Tohle jsme my.
- Něco důvěrně známého. - Že?
Víš, že mám okru na vizitce?
- To jsem nevěděl. - Jo. I na psacích potřebách.
- Bývala to vaše e-mailová adresa. - Jo. A pořád je.
Takže tohle jsme vážně my.
Jsme to my. Tohle je moje.
Když mluvíme o okře,
je třeba říct, že je typicky africká,
protože připlula spolu s námi.
Jistě. Je ale africká i proto, že odsud pochází.
- Jasně. - A pak jsme ji přivezli do Nového světa.
Je to spojovací článek.
Jakými způsoby se okra využívá
v západoafrickém jídle?
Okra se objevuje v různých hustých omáčkách.
Používá se jako zahušťovadlo.
Ještě jedna zajímavost. Francouzský výraz pro okru
je slovo, jež existuje ve francouzštině i angličtině.
- Jak se to řekne? - Gombo.
- Gombo? - Gombo.
Dává to smysl, že?
Naprosto.
Nechme ale na chvíli okru stranou.
Na trhu je toho tolik k vidění.
Je to zvláštní.
- Vidím tu svou vlastní podobu. - Že ano?
Třeba v účesech.
Vidím tu náš styl, oblečení a to, jak věci nosíme.
- A to, jak se projevujeme? - Taky.
Naši vynalézavost. Náš důmysl.
Trh je samozřejmě obrovský,
zdá se ale, že tu panuje jakýsi řád a…
Rozhodně je tu řád.
Jo.
Je zajímavé vidět,
kolik různých věcí se tu prodává.
Ano.
Dva najednou.
Tak jo.
Mám radost, že jsem tu s vámi,
protože právě vy jste se nejvíce zasadila
o boření mýtu o yamech a batátech.
Tady to můžeme konečně vyřešit.
Ano. Tohle jsou yamy.
Tohle jsou yamy.
Ráda říkám, že vypadají jako…
chlupatá sloní noha.
No páni.
Čtyřprstá chlupatá sloní noha.
Neuvěřitelné.
- Chápete? Není to batát. - To tedy ne.
Pokud v supermarketu nekoukáte na tohle,
nejsou to yamy.
Ano. Přesně tak.
Ale proč si tedy lidé po všech těch letech
pořád pletou yamy a batáty?
Protože yamy jsou velmi důležité.
Vidíte,
že jich je tady na trhu víc než čehokoli jiného.
Ale v Severní Americe nerostou, nebo nerostly.
Teď se občas pěstují na Floridě a dalších místech. Kvůli teplotě.
Jasně.
- My jsme ale kreativní. - To jo.
Tak co uděláme?
- Vymyslíme jinou alternativu. - Ano. Což jsou?
- Batáty. - Přesně. A jak mu budeme říkat?
- Yam. - Takže co se peče na Díkůvzdání?
Batátový koláč,
ne yamový.
A kandované…
- Batáty. - To je ono.
Když už jsme u toho boření mýtů,
napadají vás další původně africká jídla, o nichž si lidé myslí,
že jsou z Ameriky?
Určitě fazole černé oko, okra,
vodní meloun a ten prokletý yam.
Dobře.
Co dál? Rýže.
- A rýže. - A rýže.
Tady máme…
další esenciální africkou potravinu, což je rýže.
- Souhlas. - Náš počátek.
S Beninem je to tak.
Není to sice pobřeží rýže, bývalo to ale otrokářské pobřeží.
- Tahle červená rýže je nigerijská. - Dobře.
Rýže je uspořádaná podle kvality. Máme i vysoce kvalitní.
Téhle říkáme Jollof.
Jollof. Takže je to rýže Jollof?
Ano, Jollof. Jednou mletá.
Některé jsou mleté dvakrát a další jsou rozemleté úplně.
Tahle rýže je jednou mletá a říká se jí Jollof.
Jako ten recept, rýže Jollof.
Pokaždé, když vidím rýži,
musím myslet na to,
jak tato plodina vybudovala bohatství našeho národa…
Našeho nynějšího národa, ještě než se jím stal.
- Vytvořila Charleston. - Zapříčinila ho.
A Sea Islands a Jižní Karolínu.
- Je to tak. - Jo.
Byla to rýže.
Spousta a spousta rýže.
- To byl základ. - Jo.
Rozhodně to byl základ.
Tak jo.
Děkujeme, paní.
- Jde se dál? - Jasně.
Ukážu ti toho víc.
S dr. J jsme se vydali na nenápadné místo
jménem Saveurs du Benin, neboli „Chuť Beninu“.
Jídlo, které mají lidé z Ouidah nejraději…
Podnik vlastní šéfkuchařka Valérie Vinakponová.
Hvězda gastronomické scény Cotonou,
která napsala šest kuchařek s tradičními pokrmy své země.
Tady to máme.
Skvěle.
To vypadá výborně. Copak to je?
Grilované kuře.
To je moyo?
- To je rajčatová omáčka. - Rajčatová omáčka?
Tohle je amiwo a tohle je vaše kuře.
Amiwo je úžasné, chutná přímo báječně.
Je to kukuřičná mouka s rajčaty.
- Vynikající. - To je dobrota.
Výborné.
Takže tohle je z paprik.
- A tohle z rajčat. - Dobře.
Tahle je prý je ostrá.
Zkus to.
Každý to má trochu jinak, tak raději…
To je pravda.
Raději opatrně, ať to nepřeženeš.
To je velká pravda.
- Pálí? - No jo.
Tak už si rozumíme.
Jo. Je to parádní.
Jo, omáčka udělá velký rozdíl.
- Díky ní to chutná jako domov. - Jo.
Vždycky říkám, že když v afroamerické restauraci
chybí na stole lahvička pálivé omáčky,
běž radši honem jinam.
- Špatné místo. - Přesně.
Je těžké představit si naše jídlo bez pálivé omáčky.
Smažený sumec bez pálivé omáčky?
- To radši nic. - Ne, díky.
Přesně tak. „Ne, díky.“ Ještě lepší.
Pobavme se o High on the Hog.
Co vás přimělo napsat knihu?
V 70. letech jsem psala pro Essence o cestování.
A zjišťovala jsem, že začínám vidět pojítka
s jídlem africké diaspory.
Jako že to spolu vzájemně souvisí?
- Říkala jsem si: „Tohle už jsem jedla!“ - Jo.
„Tohle znám!“
„To chutná jako od babičky.“ Víš, co myslím?
Takže tohle jsou fazole.
- Fazole? Červené fazole? - Ano, přesně.
- Dobře. Červené fazole. - Aha, bezva.
- S červeným palmovým olejem. - Dobře.
Červený palmový olej, červené fazole a kukuřičná mouka.
A tohle?
Skopové.
- Jehněčí. - Skvěle.
- Děkujeme, slečno. - Prosím. Není zač.
Skvělá kombinace.
Ano. Červený palmový olej je vždycky zajímavá volba.
Ano? A proč?
Pro mě představuje spojení se spoustou míst.
Ta červenooranžová barva.
Trochu ji vidíme v charlestonské červené rýži.
Jo.
Vidíme ji v jambalaye.
Páni. To mě nikdy netrklo!
Takhle funguje můj šílený mozek.
Ale ty červené fazole?
Pondělí v New Orleans.
Je to výborné.
Ano. Je to lahoda.
Ale s tímhle by to bylo lepší.
Pravda.
Proč je Benin kulinářsky tak významný?
Byl to jeden z uzlů transatlantického obchodu s otroky.
Mnozí místní a mnozí, kteří tudy prošli,
skončili na druhé straně Atlantiku.
Víte, není to velká země,
na Nový svět měla ale mimořádný dopad.
- Jistě. - Na celou polokouli.
Jo.
Z velké části tím, co jíme.
Tenhle rituál mytí rukou se dělá před konkrétními jídly nebo…
- No, budeme jíst rukama. - To dává smysl.
- Tak si je nejprve umyjeme. - Jo.
Uvidím to jako první.
Krása.
- Díky. - Díky.
- Tohle je yamová kaše. - Yamová kaše.
S arašídovou omáčkou.
Se sýrem a skopovým.
Mňam.
Skvělá arašídová omáčka.
Tohle jídlo miluju.
Zdravím.
- Tak vy jste Valérie? - Ano.
Jessica.
- Stephen. - Bonjour, Stephene.
Bien. Přisedněte si.
Díky.
Považujete svůj podnik a jídlo, které podáváte, za tradiční?
Rozhodli jsme se, že budeme podávat typická beninská jídla.
Podáváme jen tradiční a autentická jídla.
Jídla, která mizí.
A proč to pro vás bylo důležité?
Pokud neukážeme jeho hodnotu,
pokud ho nepředvedeme, kdo to za nás udělá?
Dobře.
Inu, nikdo.
Vždy, když tu vítáme naše americké bratry,
a jsou to vážně bratři, kteří se vrací,
je nám potěšením ukázat jim,
co tady dál jíme. Opravdu nás to těší.
- Moc děkuji. - Díky.
- Díky.
Má zkušenost jakožto černocha v Americe úzce souvisí se snahou zapadnout.
Překvapilo mě, jak vřele mě v Cotonou přijali.
Největší město Beninu je úžasná směs starého a nového
a místem, kde se tradiční kuchyně střetává
s ambicemi nové generace.
Víš, africká kuchyně je…
Nevím, proč naše kuchyně není tak oblíbená
jako třeba asijská nebo francouzská kuchyně.
A ráda bych ukázala světu
prostřednictvím svého blogu a Instagramu,
co máme.
Jako spisovatelé hledající své kulinární kořeny
toho máme s food blogerkou Karelle Vignonovou hodně společného.
A její práce přilákala davy sledujících.
Každý den se učím o africkém jídle:
jídle Senegalu, Pobřeží slonoviny a Beninu.
Takže studuješ africké jídlo.
To jídlo je také součástí tvé osobní historie.
Přesně tak!
Narodila jsem se ve Francii, ale jsem z Beninu.
Tohle je moje kultura a chci, aby ji všichni mí sledující poznali.
Proč jsi mě chtěla vzít do téhle restaurace?
Protože mám jednoho kamaráda,
a chtěl jsem, aby nám předvedl svá jídla,
protože používá tradiční recepty,
ale modernizuje je.
- Tak jo. - Jo.
Předkrm.
- Díky. - Kousek kuřecí rolády.
- Skvěle. - A kousek sýra.
Wagassi.
Tenhle recept vážně miluju.
Díky.
Říká se tomu amiwo.
Amiwo.
Moc dobré.
Uvnitř máme rajčatovou omáčku.
Aha, vevnitř.
Malé překvapení uvnitř.
Tohle je dokonalé.
Ta chuť a různé textury.
Je to trochu tvrdé, pěkně to křupne.
Přesně.
Tohle je z Beninu.
Páni, to vypadá dobře!
Tak jo!
- Jsem připravená. - Líbí se ti to.
Pěna, krémová batátová pěna a krevety.
Výborně, díky.
A ty nemáš to samé.
Ne.
- Tohle je nová verze. - Dobře.
Nová verze arašídové omáčky.
A na kuřeti máš arašídy.
Jako kůrku.
Jaké je to kuře?
Je skvěle uvařené.
A ta arašídová omáčka nahoře teplá,
skoro jako další omáčka ke kuřeti.
- Aha. - Takže mám hned několik omáček.
- Tohle je vážně kreativní jídlo. - Je to skvělé.
- Musíš to zkusit. - Bezva.
- A já zase to tvoje. - Jo.
Ty krevety jsou boží.
To teda jo.
A ta malá rajčata…
s pepřem.
Lahůdka.
Páni. Výborné.
- Už nám to nesou! - Fakt?
Piron maki s ananasem a kokosem.
Díky.
Vypadá to skvěle.
Suši, maki z Japonska.
A piron.
Piron je obvykle slané jídlo.
A tady ho máme nasladko s ananasem
a kokosem.
- Mňam! - Jo.
Líbí se mi, jak má všechno něco dalšího uvnitř.
Jo!
V Africe dezerty moc nejíme.
Ale já mám ráda všechny dezerty.
Tenhle je vážně výborný.
Ahoj!
Ahoj.
- Ahoj! - Šéfkuchař!
- Sedjro. - Stephen.
- Ahoj. - Máš se?
Ahoj.
Mám se fajn.
Díky.
- Není zač. - Bylo to úžasné.
Přinesl jsem místní alkohol.
Dobře.
Je to sodabi.
- Sodabi. - S hroznovým vínem.
Tak fajn.
Dobře. Připijeme si na Benin?
- Na Benin? - Na Benin.
- Na beninskou kuchyni? - Ano.
- Beninské jídlo. - A na nás.
- Dobře. Na zdraví. - Na zdraví.
Kde jsi se naučil takhle vařit?
Učil jsem se ve Francii.
A pak jsem cestoval po Senegalu a Guadeloupe
a pak jsem se rozhodl vrátit se do Beninu
a vytvořit vlastní kuchyni.
A proč ses chtěl vrátit domů?
Je to výzva.
Abychom pozvedli gastronomii naší země,
protože máme spoustu věcí,
z nichž můžeme vytvořit něco nového.
Myslíš, že se tohle děje po celé zemi?
Že se mladí kuchaři snaží posunout věci kupředu?
Spousta lidí se stejně jako my snaží dostat Benin do obecného povědomí.
Jsme hrdí na svou zemi a chceme dát najevo, že tu Benin je.
Benin je velikostně malá země,
žijí tu ale velké osobnosti.
Ano.
Malý a hrdý.
Přesně.
Pod hrdostí Beninu byla ale tvrdá realita, kterou jsem nemohl přehlížet.
Vyrvali nás odsud
a abych pochopil, co to pro Benin znamená,
musel jsem se vydat do Abomey.
Kdysi bývalo hlavním městem království Dahome.
Království, které mělo regiment neohrožených válečnic
a bylo silou, na niž koloniální velmoci po staletí spoléhaly.
Za dávných časů…
ABOMEYSKÝ HISTORIK A VÝZKUMNÍK
V určitou dobu
mělo království Abomey pověst
největšího království obchodu s otroky.
Od začátku vytvoření království…
zde byla touha po rozmachu.
Přivedli sem lidi, aby království budovali,
a jiné poslali pryč na žádost Evropanů.
Nemůžeme říct, že my Afričané
jsme se na otroctví nepodíleli.
Rozhodně jsme se na něm podíleli, protože jsme Evropany zásobovali
lidskými zdroji, které požadovali.
Ale za hroznou cenu!
Měl jsem pocit, jako bych v Abomey kráčel nazpět časem.
Tohle je místo,
kde se můžete projít po cestě, po které kráčeli zotročení lidé.
Byl to odporný pochod.
Pochod, který skončil ve městě Ouidah,
kam mnozí z nás odešli a už se nikdy nevrátili.
Jak…
Jak to fungovalo?
Spoutali jim řetězy nohy a zápěstí.
Seřadili je, byla tam skupina,
která na lidi dohlížela.
Jak dlouho to trvalo?
Trvalo to minimálně čtyři dny.
Myslím, že je důležité, že…
se dívám na tuhle silnici, vidím ji
a odnesu si to s sebou domů.
Musíme jít touhle cestou, protože…
je to důležitá součást naší historie.
A ignorovat to…
znamená ignorovat část sebe sama.
Ale v Beninu jsou i cesty, které vyprávějí něco jiného.
Cesty, které vedou k jedněm z nejmytičtějších míst vůbec.
A přísahám, že pořád slyším náboženské písně o svobodě
a pořád cítím prapůvodní kouzlo
vodní vesnice, která začala legendou o vúdú.
Praktikujeme všechna náboženství na světě, ale první je vúdú.
MADINA STARŠÍ GANVIÉ
Těm, kteří přijíždějí ze zahraničí,
můžeme říct, že jsme stoupenci vúdú.
Uctíváme vúdú jako jedinou víru.
To díky našim předkům máme Ganvié.
Otrokáři je honili.
A když utíkali, přišli na břeh jezera.
Byl tam mocný kněz vúdú.
Když dorazili ke břehu,
kněz, který měl magické schopnosti, požádal skupinu, aby na něj počkala.
Zavolal jestřába.
Když pták přiletěl, vzal kněze na záda
a začali hledat místo k přistání.
Nakonec našli ostrov
a pak ho jestřáb vzal zpátky ke skupině.
Když se vrátili na břeh,
kněz vyslovil další magická slova
a z vody vylezl krokodýl
a všechny je převezl na místo, které kněz předtím našel.
Všichni sesedli z krokodýla
a stanuli na ostrově.
Jakmile dorazili, všimli si, že je nikdo nesleduje.
A tak tam zůstali.
A když bylo po válce,
dali tomu místu jméno Ganvié.
Když sem přijdeme, jsme v bezpečí.
Vítej v Ganvié.
- Díky. - Jo.
Ganvié je moje vesnice.
Máme kostel naší protestantské církve.
Aha, to je tedy on. Jasně.
A tahle velká budova?
Tahle velká budova je další kostel.
Je tu spousta kostelů.
Ano, spousta kostelů.
Máme tu katolický kostel,
kostel protestantské církve, mešitu…
a vúdú.
- Vúdú. - Jo.
- Jo. Úplně první. - Jo.
Protože tak takhle vesnice vznikla. Je to součást příběhu.
- Součást historie. - Jo.
Lidi, kteří tu žijí, si říkají Aïzo.
- Dobře. - Aïzo. A místní jazyk je Tofin.
Tofin.
Tofin, to znamená voda a finu je lid.
Aha. Takže v podstatě „vodní lid“.
- Vodní lid. - Jo.
Tady bydlím. Jedeme kolem mého domu.
Super.
Když nemám práci na pevnině,
jezdím sem trávit víkendy s rodinou.
Jo. A co děláte?
Většinou společně jíme, místní jídlo.
Kdo u vás vaří?
Někdy moje mamka
a někdy moje sestra.
Někdy i já. Já taky vařím.
- Jo. Páni. - Umím vařit.
- To je bezva. - Jo.
Právě jsme opustili rybářskou stezku
a teď navštívíme plovoucí trh.
- Nemůžu se dočkat. - Jo.
Co se tu dá koupit?
- Dá se tu koupit rýže, rajčata, olej… - Jo.
fazole a…
dřevo na vaření.
A to je vše.
Prodává něco jako gateau.
Gateau je dort. Tady.
Aha, dort.
Chceš…
- Můžu si vybrat? - Jo.
- Tak jo. - Jo.
Dobré smažené těsto.
Dobrá svačinka.
Moc dobrá.
Není to příliš sladké.
Křehká kůrka.
S každým soustem je to lepší a lepší.
Páni. Má celý obchod.
Jo.
No jo. Doufal jsem, že vybereš tohle.
Ve vesnici tomu lidé říkají councada.
Místní název.
Councada je…
z arašídů, cukru a oleje. Jo.
Tohle mi připomíná tyčinku.
Říkáme tomu „tyčinka“. Jmenuje se Baby Ruth.
A jsou v ní arašídy, karamel a cukr.
Chutná přesně takhle.
Tohle je fakt dobrý. Miluju arašídy.
K dopravě v Ganvié jsou potřeba lodě.
Bez lodí se nikam nedostaneme.
A jak všichni přijdou k lodím?
- Každá zdejší rodina má tři lodě. - Dobře.
A jedna loď patří dětem,
jedna loď patří otci a druhá patří matce.
Takže každý má svou loď?
- Přesně tak. - Páni.
Je to nutné.
Teď uvidíme, kde bydlel náš dědeček,
než si postavit dům na jezeře.
Takže tohle je vnější okraj Ganvié.
Ano, je to tak.
Dobře.
Támhle, jak jsou ty velké stromy,
přišel poprvé naši dědeček.
- Páni. - Jo.
A teď už tam žádný dům nemáme.
Protože to místo potřebují někteří rodiče.
Místo, kde mohou pohřbívat lidi.
Takový hřbitov.
- Je to hřbitov. - Jo.
Je krásné, že na místo, kde je hřbitov, dorazili vaši předkové.
Když vaši předkové přijeli na tenhle ostrov…
- Ano? - Unikli otroctví.
Ano, unikli otroctví.
Byli tu v bezpečí.
A proto se tu rozhodli zůstat.
Zjistili, že tu můžou chytat ryby.
Ty pořád mluvíš o těch rybách.
Neochutnáme nějakou?
Jasně že jo! Dáme si.
- Bezva. Rád nějakou zkusím. - Jo.
Na zdraví.
- Chci ti moc poděkovat… - Taky děkuji.
Že sis našel čas a dovolil mi navštívit vesnici Ganvié.
Což je, musím říct, nejúžasnější místo, jaké jsem kdy viděl.
Nikdy předtím jsem neviděl vesnici postavenou na vodě.
Takže většina místních rybaří?
Ano, rybaří.
Pro vlastní rodiny i jako živobytí?
Jo.
A když tady rybaříte, co lovíte?
- Tilápie nebo… - Aha, jasně. Tilápie.
Dobře.
Vypadá to dobře.
Tohle jídlo je z manioku.
- Dobře. - A ryby jsou z jezera.
- Tak jo. - Jo.
Dneska je neděle
a podobné jídlo je běžné v Georgii v USA, odkud pocházím.
Když jsem byl malý, každou neděli po kostele
můj otec osmažil ryby pro celý kostel.
A někdy jsme měli i špagety,
nudle s rajčatovou omáčkou,
takže dát si v neděli smaženou rybu s rajčaty
je mi důvěrné známé.
Tohle je moje oblíbená nedělní dobrota.
- Dobře. - Je to dokonalé.
Je to perfektní.
Jsou perfektní. Je to opravdu vynikající.
Výtečné!
Myslím, že smažená ryba s rajčaty
a trochou pepře je ta nejlepší kombinace.
PORTO NOVO, BENIN
Zažít Benin znamená pochopit odolnost a vytrvalost.
A to podle mě dokáže nejlépe předat umělec.
Po jízdě po prašné cestě v hlavním městě Porto Novo
jsem navštívil studio Romualda Hazoumèho.
Jsi jeden z nejuznávanějších umělců na světě
a přesto žiješ na místě, kde ses narodil.
Víš, nikdy jsem neodešel. Proč taky?
- Jo. - Kvůli vašim mrakodrapům v New Yorku?
Kvůli velkému autu? Ne. To pro mě není.
Nikdy jsem neodešel, protože vím, odkud jsem.
Surovinou Romualdova umění jsou palivové kontejnery,
kterých jsem v ulicích Beninu viděl nespočet.
A zdá se, že jeho dílo tvoří dělicí čáru
mezi dávnou minulostí a nástrahami moderního života.
Tohle je moje studio.
A důležité je, jak přežíváme.
Naším sousedem je Nigérie.
Nigérie vyrábí benzín,
lidé z Nigérie přivezou benzín na hranici
a my z Beninu tam jedeme,
vyzvedneme ho a prodáme ho v Beninu.
Každý, kdo má benzín, má vlastní kanystry.
- A vidíš v autě někoho s 2 500 litry… - To je úžasné.
- Kolem něj. - Jasně.
Je to nebezpečné.
Za měsíc můžete umřít 100 lidí.
- Jo. - Kvůli požáru.
Co chceš, abychom si odnesli…
ze souvislosti mezi těmihle kanystry a Beninem?
Moje práce je jen ukázat světu,
jak jsou zdejší lidé silní.
Musíme je respektovat. Chtějí přežít.
Nejvíc se mi na tom líbí,
že používáš tyhle nalezené předměty,
ale snadno v nich vidíme tváře.
Věci ke mně promlouvají.
Vím, že ve vztahu k tvým uměleckým dílům uvažuješ i o jídle.
Já o něm taky hodně přemýšlím.
- Musíme pochopit, odkud jsme přišli… - Ano.
Abychom pochopili sami sebe.
A příběh o jídle je také příběhem toho, kdo jsme.
- Nezapomeň, jak jsme byli silní. - Ano.
Proto brali naše lidi, Joruby,
aby pracovali pro farmáře. Protože jsme byli tak silní.
Proč?
Naše léky, naše jídlo.
- Naše léky, jídlo, kultura. - Jo.
- A víš, co se tady říká? - Co?
Řekni mi, co jíš…
- A já ti povím, kdo jsi. - A já ti povím, odkud jsi.
Budu upřímný, v tu chvíli jsem byl hlavně hladový.
A hostina, kterou nám Romuald předložil,
byla složená z jídel, která umí připravit jen ženy z vesnic v okolí Porto Novo.
Páni.
To není všechno.
To je nádhera.
Panebože.
To je to nejúžasnější, co jsem kdy viděl.
Takové jídlo jsme jedli před zotročením.
Všechno, co tu máte, je z dob před otrokářskou lodí.
Jestli chcete něco ochutnat, prostě na to ukažte.
Máme tu ata tchitchi.
- Ata tchitchi. - Ata tchitchi. Dej si.
- Díky. - Díky.
- Jak se řekne „děkuji“?
- Awanou ka ka. - Awanou ka ka.
- Není to špatné. - Ne.
Vynikající.
- Ale… - Ano?
- Co je to za fazole? Nebo hrášek? - Fazole.
Aha.
Máme tu fazoli černé oko na různé způsoby.
Chci zkusit tuhle s prosem.
- Podám ti to? - Jo.
Díky.
- Ale tohle je jen pro armádu. - Díky.
Tak jo. Jsem válečnice.
- Amazonka. - Amazonka.
- Jasně.
Jestli chcete pokračovat, řeknu vám…
- Dej mi mangni mangni. Ano. - Mangni mangni.
Mangni mangni je výborné.
Jen ochutnejte. Uvidíte.
A vypadá to, že uprostřed je ančovička.
Tamto? To uvnitř je ryba.
Tohle je fakt zajímavé.
- Je to pikantní. - Jo.
Líbí se mi ta textura a taky ta rybí náplň.
Tohle koření je… Je důležité, že tu máme koření.
Dobře okořeněné.
Jo, vytáhne to všechny chutě. Nejde jen o tu pálivost.
- Musí vyniknout. - Ano.
Tohle jídlo nám přinášíš s určitým záměrem.
Podobně jako je to s vaším dílem. Je to jídlo z doby před zotročením.
Ano.
Ukazuješ tím, že jsme měli bohatou kulturu, umění a jídlo…
- Ano. - …než k tomu došlo.
Jsem z Beninu a nikdy jsem nic z toho neochutnala.
Tohle je poprvé.
Myslíš, že se tradice ztrácí?
- Ano. - Určitě.
Ano.
- Co se týče takového jídla. - Kulinářské tradice.
Jo.
- Tohle je rodič… - Ayiman.
- Je to výborné.
Ayiman.
Když to jím, myslím na své prarodiče.
Dobře.
- Vezmi si. - Na to jsem čekala.
- Díky. - Ta ryba. Ale není to jen ryba.
Vidím ještě něco.
- Ta omáčka. - Jo.
Ne, dej si to na talíř. Rukou.
Jsou to rybí hlavy.
- Vezmu si hlavu. - Ano.
S měkkými rybími tvářemi. Nejlepší část ryby.
A musíme ji jíst s kan nan.
Kan nan.
Kan nan. Podívejte.
- Páni. - Teda.
Kan nan je kukuřice.
Tohle miluju. Moje nejoblíbenější…
- Je to kvašené. Dobré, ne? - Kan nan. Jo.
Dodává to tomu úžasnou kyselou chuť.
Bezva. Ta ryba je dobrá!
Páni.
Karelle,
na tom co se právě děje, je kouzelné a důležité to,
kde se právě teď nacházíme.
Je to síla.
V domě tvých prarodičů.
Romuald znal moji babičku, bydlí o dům vedle.
To jste zjistil až dneska?
Když jsme sem přijeli a já si prohlédla ulici.
Říkám si: „ Vždyť já to tu znám!“
Neuvěřitelné.
Všechny tyhle vztahy a bratrství a synovci a neteře
jsou součást našeho kulturního spojení.
Na mojí výchově se podíleli
všichni v našem bloku a v mém kostele.
Všichni sdíleli takové nevyslovené svolení pokárat mě, když to bylo třeba.
Ano. Tady je to stejné.
Že jo? A to je pro naši kulturu jedinečné.
- Jo. - Že jo?
- Není to jen metafora. - Ne.
- Ty jsi vážně odsud. - Jo.
A tohle spojení je vážně kouzelné,
protože teď vás vidím jako partnery, víte?
No, však víte.
Protože teď víš, že je to tvůj domov.
Neříkej, že je to náš domov. Je to i tvůj domov.
- Jo. - Náš domov.
- Jo, je to náš domov. - Jsme doma.
Skrze jídlo zjistíme,
že nás toho spojuje víc, než nás rozděluje.
To, co jíme a co objevujeme, nás spojuje.
- Je to společná tabule. - Jo.
Takhle víme, kdo jsme, a tak víme, že jsme spojení.
Jo.
Odsud pojedeme do Ouidah.
- Jo. - Jaký význam to místo má?
Povím ti to. Ouidah je místo,
odkud odjížděli.
Ale tehdy nevěděli, kam jedou.
Je to místo, kde stojí Brána, skrz niž není návratu.
Ale my se vrátit můžeme.
A právě to teď děláme.
- Jo. - Tohle je náš návrat.
BENNIN ABOME
OUIDAH
OUIDAH, BENIN
Nalijeme vodu na schody, abychom zchladili chodidla.
Sodabi…
pro výživu a uctění.
Takže…
na tomhle místě
jsme došli na konec silnice.
A na začátek cesty.
Otroci, ti, kdo měli být zotročení,
byli vedeni po této cestě
a na jejím konci došli k barakonům.
Byly to výběhy.
Byli odděleni jazykovou bariérou a odtrženi od lidí, které znali.
Byli drženi ve tmě, aby je dezorientovali.
Někteří to nepřežili.
A ti, kteří to nepřežili,
byli vyvlečení ven a pohřbeni v tomto masovém hrobě.
Stojíme nad lidmi, kteří to nepřežili.
Jsme tu ale i proto, abychom probrali přežití.
Jídlo. Lidé, kteří zotročovali, znali kultury.
Věděli, že někteří lidé chtějí rýži,
a tak ji jim přinesli.
Yamy, hrášek, fazole,
fazole černé oko, fazole fava,
všechny tyhle věci, které nás provází, přišly s námi.
Přesně tak.
Takhle se naše jídlo spojilo s jejich jídlem.
Mluvíme tu o plavbě, která trvala měsíce.
Celé měsíce.
A aby tu cestu přežili,
jaké jídlo bylo potřeba, aby úplně nevyhladověli?
Mohla to být třeba taková kašovitá omáčka.
To zní příšerně.
Byla to mouka, palmový olej a pepř.
Existují různé popisy toho, co to bylo.
Jediná síla, kterou nově zotročení lidé měli,
byla síla odmítnutí.
Ano, přesně tak.
A tak mohli občas říct ne,
odmítnout jídlo a zavřít pusu.
Ti druzí ale vynalezli ďábelský nástroj.
Říkalo se mu speculum oris
a pomocí něj je krmili násilím.
Protože lidé se bránili.
Odpor provázel každý krok cesty.
Líbí se mi,
že jídlo a jeho odmítání
bylo způsob, jak získat zpátky moc.
- Jo, moc odmítnutí. - Přesně tak.
- Síla „Ne, to jíst nebudu.“ - Jasně.
A to máš i v kostech i ty.
Ano, přesně tak.
Jak se na tomhle místě cítíš?
Řekla jste mi, že neexistují knihy,
čtení ani výzkum,
které by nám pomohly pochopit, jaká to byla cesta,
jaké to bylo kráčet po těchhle rudých hliněných silnicích…
Poznávám tu červenou zeminu.
Ten červený jíl z Georgie, který oslavujeme.
A když mluvíme o té nepopsatelné cestě,
velkou část toho příběhu
tvoří ty příšerné podrobnosti, které jste právě popsala.
Ale druhá polovina toho příběhu
je pro mě v tuhle chvíli ta, na kterou se chci zaměřit.
A to je příběh naší odolnosti.
A tak…
Jaké je to být tu?
Poprvé v životě jsem se s nimi dokázal spojit.
A jsem moc rád, že jim můžu poděkovat.
Jsem moc rád,
že je konečně můžu vzít s sebou domů.
Dobře.
A oni se teď můžou vrátit domů.
Můžou se vrátit domů.
Můžou se vrátit domů. To bude dobré.
To bude dobré. No tak.
Pojď.
- To nic. - Dobře.
To nic.
- Hezky hrdě. - Jo.
Hrdě.
- Díky. - Nenazouvej si je. Je to dobré.
Díky.
Zvládnul jsi to! Chlapče, tys to zvládnul. Vyplakej se.
To bude dobré.
Dýchej.
Bylo tu uroněno tolik slz.
Víc než milion lidí bylo donuceno projít těmito branami
a navždy opustit své domovy.
Ale s sebou přinesli svou odolnost a odvahu.
A daleko za oceánem…
na místě, které já nazývám domovem…
jejich schopnosti a důvtip přetvořily americkou kuchyni.
Překlad titulků: Vojtěch Badalec