Атланта, Джорджія.
Тут я виріс.
І тут я вперше закохався в їжу.
У їжу, яка має неймовірно глибокий зв'язок
із Рухом за громадянські права.
Це їжа, яка давала сили боротися, яка підживлювала цей рух.
Я приїхав зустрітися з колишніми студентами-активістами,
які активно боролися за громадянські права,
щоб знищити сегрегацію в ресторанах
і забезпечити гідне ставлення до афроамериканців.
ЛЕВОВА ЧАСТКА: ЯК АФРОАМЕРИКАНСЬКА КУХНЯ ЗМІНИЛА АМЕРИКУ
НЕПОКОРА
ДЖОРДЖІЯ
АТЛАНТА
Рух за громадянські права досі відгукується на моєму місті.
Демонстрації та розробка політичних стратегій
не оминули жодну вулицю міста,
особливо протести, які очолювали темношкірі студенти.
Вони й започаткували новий стиль активізму.
У перші тижні 1960 року
на півдні США набули популярності,
так звані «сидячі страйки».
Студенти різних коледжів типу «Морхауса» й «Спелмана»
організовували численні сидячі страйки, які ефективно руйнували
систему сегрегації Джима Кроу,
через яку афроамериканцям відмовляли в обслуговуванні в закладах.
Через кілька десятиліть ці колишні студенти-активісти:
докторка Джорджіанна Томас, Мерилін Прайс Гойт
і Чарльз Блек знову зустрілися в закладі «У Паскаля»,
у ресторані, який відкрили темношкірі, і який підтримував цих активістів у 60-х.
Для мене велика честь бути тут із вами в ресторані «У Паскаля».
Важливо, щоб сьогодні ми з гордістю розповіли про ваші досягнення
і згадали імена інших страйкарів, яких тут сьогодні немає.
Пане Блеку, я бачу, ви навчалися в «Морхаусі».
До «Спелмана» мене не взяли через якісь гендерні упередження.
Тож довелося вступити до «Морхауса».
Розкажіть усім, із чого починався ваш шлях.
В університетському центрі Атланти
на той час були найбільш сприятливі умови
для навчання темношкірих у ВНЗ.
І тоді вперше
студенти об'єдналися, щоб змінити систему,
і наша спільна праця
призвела до результативних бойкотів і пікетів у центрі Атланти.
Це були ранні 60-ті.
Час, коли люди згуртувалися задля боротьби.
Докторко Каршік, ви чудова вчена
й історикиня. Ви вивчаєте історію, громадянські права темношкірих в Атланті.
Розкажете про обставини боротьби?
Якщо подивитися
на історію афроамериканців, на їхній шлях до свободи,
то зрозуміємо, що боротьба за громадянські права почалася ще із часів Реконструкції.
Те, що ви об'єдналися в Університетському центрі Атланти,
запалило іскру.
Іскру боротьби вашого покоління проти Джима Кроуа.
-Так. -Так.
Наше покоління зле на систему з народження.
Мої батьки були поколінням, яке Том Брокау назвав «Найвеличнішим».
Саме люди цього покоління були мобілізовані,
аби їхати за кордон і боротися за світову демократію,
а тоді повернулися додому, де їх називали «нігерами».
Вони зазнавали знущань й образ, коли вдягали форму,
деяких навіть лінчували.
Ми знали, що це неправильно, тому були готові до рішучих дій.
Радикально.
-Ми радикалами народилися. -Саме так.
Ще підлітками ці люди готові були віддати життя
за знищення сегрегації в ресторанах та інших громадських місцях.
Це призвело до маловідомої,
але надзвичайно результативної правозахисної операції.
Нам було по 16, 17, 18 років.
Мені тоді щойно виповнилося 19.
Лідери правозахисного руху сказали нам:
«Ви маєте боротися. Улаштуйте ходу».
Я першою погодилась, бо не могла хот-дога з'їсти.
Як це? Щоб купити хот-дога, треба йти до чорного ходу?
Я з Гері, що в Індіані.
Я і гадки не мала, як це — навчатися на Півдні.
Тож 19 жовтня ми вирішили повстати й приєднатися до тих людей.
Ми вийшли з Коледжу Спелмана,
зустрілися з хлопцями з «Морхауса»
та студентами Університету Атланти.
Мені було нелегко, моя мама казала: «Краще не вв'язуйся в це».
Вона так злилася. Казала:
«Я відправила тебе до коледжу "Спелмана", щоб ти здобула освіту,
а ти там… Що ти там робиш?»
Та я не могла спинитися.
РУХ СТУДЕНТІВ АТЛАНТИ
ВУЛИЦЯ ФЕЙР 19 ЖОВТНЯ, 1960
Ми зібралися в універмазі «Річіз» 19 жовтня,
і не просто так. Знали, якщо «Річіз» паде,
паде й усе інше, бо «Річіз» усі дуже люблять.
Ми дітьми ходили в «Річіз». Там був ресторан «Magnolia Tea Room».
Звичайний ресторан, але для нас він…
-Білі скатертини. -…був розкішний.
-Білі скатертини, фарфор, столове срібло. -Так. Саме так.
Але ми туди не заходили. Ми спускалися в підвал,
там була невеличка закусочна.
Цей ресторан був лише для білих.
Тому боротьба стала ще більш особистою.
Я була готова боротися.
А потім організатори пояснили нам, як буде проходити сидячий страйк.
Вони сказали:
«Якщо ви готові сісти за ґрати на шість місяців —
станьте в кімнаті праворуч».
Ми з двома сусідками по кімнаті
відразу стали. Навіть не роздумували. Ми знали.
Уранці 19-го
лідери сказали: «Повертайтеся до гуртожитків,
збирайте валізи, готуйте книжки.
Ми заберемо їх і привеземо вам у в'язницю».
О котрій це почалося? Я не пам'ятаю години.
Уранці. Ми зібралися перед Бібліотекою
Тревора Арнетта в Університетському центрі.
Трималися за руки й молилися.
-Так. -Ми співали пісні.
І однією з них була:
«Ніхто не зіб'є мене з правильного шляху».
Такий був бойовий дух.
-Наш бойовий дух. -Так.
Співали: «Я прокинулася зранку з думкою…»
Спершу ми співали: «…про Ісуса». Так?
Але наступний рядок: «Я прокинулася зранку з думкою про свободу».
Я знала, що Бог на нашому боці,
і що всі мої попередники:
батьки, бабусі й дідусі, предки,
були в той день зі мною.
Те, що ви пережили,
неможливо зрозуміти, просто прочитавши про це у книжках.
Поруч із вами я відчуваю вашу духовну силу й роль в історії.
Я б хотів дізнатися більше про сам протест.
Що з вами сталося?
Що ви пам'ятаєте?
Про що воліли б забути?
Пам'ятаю, 19-го жовтня
нам довелося підійматися вгору до «Річіз»,
де на нас чекав Ку-клукс-клан.
Я подумала: «Боже, що зі мною буде?»
Мені ж лише 17!
Ці люди були в білих мантіях.
Вони плювали на нас.
На нас плювали, називали «нігерами».
Я, ще дитина, іду з маленьким плакатом
і думаю: «Мама мене вб'є, але я все одно це зроблю».
І тут якийсь чоловік вистрибнув із натовпу й загасив цигарку мені об руку.
-Ось сюди. -Боже мій.
Лишився опік.
А я стояла й думала: «Мама тепер точно мене вб'є».
Думаєте, я відчувала тоді біль? Я думала: «Як мені сказати мамі?»
-Він ударив тебе? -Обпік мене цигаркою.
Як я мала сказати про це мамі?
Того дня я подумала й вирішила: «Я зроблю це. Мені байдуже».
Коли я побачила Клан, щось у мені перемкнулося.
І коли мене обпекли — теж. Але я не спинилася.
Поки студенти-активісти протестували, перетворювали громадські місця на штаби,
релігійні групи й молитовні будинки забезпечували прихисток.
Серед них були та мечеті, де темношкірі мусульмани й члени «Нації Ісламу»
годували громаду. Вони вирощували продукти, продавали
й готували свої власні страви.
АТЛАНТА, МЕЧЕТЬ «АЛЬ-ІСЛАМ»
-Роззуймося. -Добре.
Захір Алі — історик,
чия робота присвячена ісламу в Америці
та історії афроамериканців.
Він — саме та людина, з якою варто поговорити,
аби краще зрозуміти роль темношкірих мусульман
у Русі за громадянські права.
-Гаразд, брате Захіре. -Так.
Тут, в Атланті, ми особливо пов'язуємо визволення афроамериканців
із християнством.
Цікаво, чи стає цей наратив поширеним у цій темі.
Коли люди думають про рух темношкірих за свободу,
про релігію афроамериканців, то сприймають усе через призму християнства
й беззаперечну владу церкви темношкірих.
Коли ми говоримо про роль мусульман в Русі за громадянські права
в рамках великої боротьби за свободу темношкірих,
ми говоримо насамперед про Націю Ісламу,
яка рішуче захищала афроамериканців
і закликали до рівноправності для всіх людей.
Свободу чорним. Усім до останнього.
Десь у середині 70-х громада почала тяжіти
до більш класичного, традиційного сунізму.
І мечеть, у якій ми сидимо, — частина цього руху.
Спільнота темношкірих мусульман — видатна частина культури Атланти,
і ця мечеть — одне з багатьох місць,
де можна скуштувати автентичний квасолевий пиріг.
Солодкий пиріг із заварним кремом, з білою квасолею, цукром і спеціями.
Його рецепт багато мусульманських сімей
донині тримає у секреті.
Розкажіть нам, звідки взявся цей пиріг та яка його культурна цінність.
Квасолевий пиріг
створила Нація Ісламу.
У прагненні бути самодостатньою,
Нація намагається задовольнити основні потреби.
Мережа супермаркетів заохочує темношкіру громаду
купувати їжу саме тут,
зокрема мусульманські продукти з мусульманських ферм,
наприклад, яловичину, хліб і, звісно, знаменитий квасолевий пиріг.
Квасолевий пиріг —
символ автономії та суверенітету, незалежної ідентичності
й пошуку чогось максимально вільного
від спадщини рабства.
Квасолевий пиріг схожий на пиріг із батату.
-Добре. -Так?
Вони на смак різні, але деякі спеції та присмаки
є в обох пирогах.
Уважали, що пиріг з батату, —
це спадщина звичного раціону рабів.
Через це його перестали готувати.
А людям однаково хотілося смачного десерту,
і тоді вигадали квасолевий пиріг.
І люди дуже хотіли,
щоб рецепт цього пирога залишався в громаді.
Так, цей пиріг
можна знайти лише в громаді.
І дізнатися оригінальний його рецепт можна лише в мусульман.
Так. Ми ведемо розмови
на тему культурного привласнення їжі в більш широкому контексті,
але рішення не виносити рецепт пирога
за межі громади — було далекоглядним.
Мені якось одна стара людина сказала:
«Пиріг — це наше диво».
Це був один з наших дарунків,
його не можна було
в нас забрати, його…
Уже були спроби
відібрати в нас рецепт квасолевого пирога,
але… їм не вдається
добитися такого смаку, такої текстури, як в нас.
-У них немає такої громади. -Точно.
-Мир вам. -І вам миру.
Ми готові скуштувати пироги.
Не дочекаюся.
-Ем Джей. -Ем Джей. Так.
Маліка Джордан, яка з дитинства працювала в сімейній пекарні у Брукліні, —
тепер одна з важливих людей громади завдяки її квасолевим пирогам.
Гаразд.
-Я вже багацько вм'яв, як бачиш. -Бачу.
Так.
Я пам'ятаю, як тато приносив додому квасолеві пироги.
Він працював на сім'ю,
якій належали кілька рибних ресторанів в Атланті.
-Так. -«У Ясина».
-«У Ясина»! -Ви… По очах бачу, знаєте.
Мені подобалось, що в нас удома,
хоча ми були християнами,
у нас завжди був квасолевий пиріг.
-Тато розумівся на смачній їжі. -Так.
Дізнався про пиріг в «У Ясина».
Клас.
Було дуже цікаво бачити,
як наша їжа об'єднувала й зближувала афроамериканців
і темношкірих мусульман.
Була невіддільною частиною життя.
Своєрідне служіння їжі.
Іноді мусульмани могли
не обідати, тому що на столі стояли свинячі відбивні й тельбухи,
але там могли подавати квасолевий пиріг на десерт.
Так.
Так темношкірі мусульмани могли проявлятися,
якщо не особисто, то в їжі.
Так.
Так. Люблю, коли мій пиріг подобається.
Видно, що ви щира людина,
бо ви радієте, коли бачите, як інші люди їдять вашу їжу.
-Так. -Видно, що вам не байдуже.
Так, ви відчуєте це через пиріг.
Відчуваю. І бачу. Дякую за вашу любов.
Чудово.
-Скільки поколінь передавали рецепт? -Три покоління.
Першою готувала бабуся.
У них із дідусем було дві пекарні в Брукліні, у Нью-Йорку.
Я завжди була на кухні, поки вона готувала суміш для пирога.
-Знаєте, звідки у бабусі цей рецепт? -Так.
Її рецепт перевіряли в Нації Ісламу.
-Був певний стандарт. -Так, був.
Усе за правилами.
У цій мечеті пиріг скуштували й сказали:
«Гаразд, даємо вам дозвіл. Можете продавати пиріг людям».
Тож, перш ніж продавати тут пиріг, треба було пройти перевірку?
Так. Для мене це дуже важливий дозвіл,
то про справжню приналежність до громади.
-Так. -Я — сестра з пирогами.
Компанії та ресторани, які належали темношкірим,
об'єдналися, щоб захищати й годувати людей з Руху за громадянські права.
Ресторани типу «Працьовита бджола»,
«Клубне товариство у Фрейзера» та «У Паскаля»,
який належав і був названий на честь Джеймса й Роберта Паскалів,
були солідарними зі студентами-активістами,
які боролися проти Джима Кроу.
Пан Ібі Слек, якому зараз 82,
працював у ресторані «У Паскаля» з дитинства.
Він був офіціантом й обслуговував активістів, коли тих випустили з в'язниці.
Пане Слеку, говорять, ви — легенда.
Розкажіть нам про це місце, розкажіть про себе.
Я ріс у небезпечному районі,
був проблемним хлопцем.
Тож мої батьки
познайомили мене з братами Паскалями,
і я виконував для них невеликі доручення.
Із часом, знаєте, я дуже зблизився з родиною.
Якось Мартін Лютер Кінг звернувся
до братів Паскалів про допомогу.
Пан Паскаль спитав, що потрібно.
Кінг відповів: «Потрібне місце для зустрічі».
Паскаль сказав: «У нас із братом готельний номер нагорі.
Можете зустрічатися там, коли вам потрібно.
Я попрошу лише про одне, це важливо».
Кінг запитав: «Про що?» Той відповів: «Скуштуйте смажену курку».
Так.
Їжа — то невіддільна частина історії,
бо саме завдяки їй
фінансові ресурси й простір,
де можна було збиратися й розробляти стратегію.
Доктор Кінг часто зустрічався тут зі своїми людьми.
Багато рішень було прийнято саме тут — у ресторані «У Паскаля».
МАРТІН ЛЮТЕР КІНГ ЛІДЕР РУХУ ЗА ГРОМАДЯНСЬКІ ПРАВА
ВИМАГАЄМО СПРАВЕДЛИВОСТІ
Учасників Руху за громадянські права по всій країні годували
найкращі шеф-кухарі й пекарі.
Вони не лише годували, а й забезпечували фінансову підтримку.
Одна з них — шеф-кухар й активістка Джорджія Гілмор.
Завжди питала Господа, чи зможу я колись
спокійно ходити в заклади
і не перейматися тим чорним ходом,
чи тим, що треба поступатися комусь своїм місцем.
Тоді я завжди дякувала Господу, бо знала, що він почує мої молитви.
І він почув.
Гадаю, Джорджія Гілмор —
одна з тих неоціненних людей, які непримітні,
але принесли величезну користь для Руху за громадянські права.
Пекарка Шеріл Дей, напівфіналістка премії Джеймса Бірда,
пишається тим, що має можливість покращувати спадщину
темношкірих пекарів Півдня.
У 1955 році після відомого всім арешту Рози Паркс,
бо вона не поступилася місцем білому чоловіку,
лідери руху за права Монтгомері (Алабама),
вирішили зробити транспорт доступним для всіх,
організувавши бойкот,
який тривав 381 день.
Але якщо не на автобусі, то як темношкірі мали добиратися до роботи?
Волонтери підвозили їх на машинах.
Але звідки взяти на це гроші?
Джорджія Гілмор знайшла рішення.
Вона створила таємну підпільну кухню,
яку назвала «Клуб нізвідки»,
бо про пекарів і кухарів,
які готували для фінансування бойкоту,
ніхто не мав знати.
Коли її запитували: «Звідки вся ця їжа?»
А вона казала: «Нізвідки».
Вона зрозуміла, що її сила в тому,
щоб готувати й продавати торти й пироги.
Вона могла годувати людей, живити Рух за громадянські права.
Можете детальніше розповісти, як саме вона це робила?
По суті, вона створила
для людей альтернативний маршрут на роботу.
Вона створила цілу систему.
Вона покривала витрати на пальне, страховку — на усе.
Вона хотіла, щоб ми могли добиратися на роботу
й заробляти собі на життя і без автобусів.
Так. Ми знаємо, що Джорджія Гілмор
за допомогою випічки
фінансувала Рух.
Але де саме люди, власне,
купували пироги й торти?
У наших безпечних місцях.
У салонах краси, барбершопах.
Знаєте, де… У церквах. Там, де ми збиралися.
Такими безпечними місцями
були заклади,
які належали афроамериканцям.
От згадайте. Поки вас стрижуть у барбершопі,
-скільки разів вам щось продали? -Постійно так.
До речі, через дорогу від пекарні був барбершоп.
Коли ми туди переїхали,
я хотіла, щоб усі знали, що я приїхала,
щоб стати гордістю цього району.
Тому я почала приносити печиво, пироги, торти.
І коли я вже мала угоду з барбершопом,
мій бізнес почав процвітати.
-Це був успіх. -Успіх.
Шеріл Дей — одна з багатьох темношкірих жінок,
які сформували уявлення про пекарів Півдня.
І вона зберігає традиції,
технології та історії невідомих нам до сьогодні
пекарів-героїв.
Моя історія почалася з моєї поневоленої прапрабабусі
Ганни Квін Граббс,
яка працювала кондитеркою.
Вона готувала маленькі ніжні тортики
з відтінками в пастельних кольорах.
Хист до випікання у вашому ДНК.
Так. Я люблю так думати.
То виходить, ви наслідували
традиції Джорджії Гілмор:
продаєте напряму афроамериканському бізнесу.
Сьогодні те, що ви робите, пов'язано з цією спадщиною?
Так.
Я — одна з пекарів нового покоління, які шанують пам'ять Джорджії Гілмор.
І коли зміни у суспільстві,
ми готові й починаємо пекти, аби заробити гроші на те,
що для нас важливо.
Це прямокутний закритий пиріг.
Чудовий варіант, коли йдеться про збір коштів
для підтримки Руху за громадянські права
Його випікають на великих деках,
щоб одразу було багато пирога на продаж.
Він зі свіжими персиками з Джорджії
і лимонною вербеною.
Обіцяє бути смачним.
Смачно, правда?
Персики із Джорджії.
Неймовірно смачно.
Місію виконано.
БАРБЕРШОП
«СТРИЖКИ ДОКА»
БАРБЕРШОП
ДЛЯ ТЕМНОШКІРИХ
Рух не зміг би існувати без звичайних робітників:
кухарів, покоївок, косметологів і барберів того часу
які, безсумнівно, зіграли свою роль.
Бачили дядька Тома? Він мертвий.
Його просто ще не поховали. Але він мертвий.
-Він мертвий, розумієте? -Що ж, помер.
Взаємна підтримка темношкірих утримувала гроші в нашій громаді,
аби ми могли фінансувати рух.
Обмін ресурсами теж підтримував протестувальників.
Серед них були Чарльз Блек, Джорджіанна Томас
і Мерилін Прайс Гойт, які боролися за свободу,
коли вийшли на марш 19-го жовтня 1960 року
до універмагу «Річіз».
Рух за громадянські права зачепив не одне покоління,
темношкірі люди підтримували одне одного,
незалежно від їхнього соціального статусу й місця проживання.
Вони разом переживали утиск.
Кожен вносив лепту по-своєму.
Норріс Герндон, президент страхової компанії «Атланта Лайф»,
найзаможніший на той час темношкірий чоловік у Штатах,
жертвував сотні тисяч доларів на підтримку Руху,
на заставу за студентів.
Від самого початку було ясно, до того, як ми виходили
на сидячий страйк чи пікет,
що ми маємо бути готові до арешту.
Нам давали можливість піти до того.
Тож усі розуміли, на що вони йдуть.
-І попри всі ризики, ви виходили. -Так.
Ми дуже серйозно все спланували
до хвилини, до дрібниць.
Було важливо, щоб люди розуміли,
на що вони йдуть, на які ризики.
Коли настало 19-те жовтня,
страйки й сидячі протести тривали з березня того року,
ми вже втрачали запал.
Лонні Кінг був засновником і головою нашого руху
і переконав Мартіна Кінга
дати себе заарештувати в універмазі «Річіз»,
у ресторані «Magnolia Tea Room». І Кінг погодився,
але за умови, що його заарештують з кількома красунями.
Цього не кажи.
Ось чому Мерилін Прайс на тому фото.
Вона була однією з красунь, яких знайшов Лонні
для спільного арешту з Мартіном Кінгом 19-го жовтня.
І Блондін.
Блондін була другою красунею.
Є фото, на якому Блондін з Мартіном у поліційній машині.
І ми пішли в «Річіз».
Зайшли в ліфт і піднялися на шостий поверх,
щоб посидіти в «Magnolia Tea Room».
Підійшов менеджер і запитав: «Чого вам треба?»
Ми відповіли, що хочемо сісти й поїсти.
А менеджер відповів, що викликає поліцію.
Нас із сусідкою, преподобним Кінгом і Лонні Кінгом
поліціянт вивів через парадний вхід
універмагу «Річіз», і повів до поліційної машини.
Добре.
Тож ми спершу поїхали до міської в'язниці.
Там нас сфотографували для бази даних, зняли відбитки пальців,
але потім перевезли до в'язниці округу Фултон.
Нам дозволили зробити один дзвінок.
Я зателефонувала батькові й сказала:
«Тату, ти не повіриш, я у в'язниці».
Він сказав: «Добре, даю слухавку мамі».
І тоді моє серце зупинилося.
На щастя, 20-го жовтня, наступного дня після сидячого протесту,
вони розгорнули газети, і на першій шпальті була
Мерилін Прайс.
Так.
Тож моя мама дуже пишалася тим,
що її дочка була в газеті.
Так.
І якщо подивитися на цю культову фотографію,
то помітно, що в моїх очах не було страху.
Була рішучість.
Я ніби народилася для того дня й тієї миті.
-Так. Для 19-го жовтня 1960 року. -Такий настрій ми несли.
Коли заарештували Кінга,
після десь дев'яти днів за ґратами,
Боббі Кеннеді переконав Джона Ф. Кеннеді
дозволити йому подзвонити судді,
після чого Мартіна й звільнили.
А кампанія Кеннеді опублікувала так звану «блакитну бомбу».
Це була листівка з описом всієї ситуації.
Її роздавали в усіх великих містах, де жило багато темношкірих.
І в результаті цієї акції
багато темношкірих, які були за республіканців,
уперше почали голосувати за демократів.
Уперше.
Кеннеді тоді випередив Ніксона, який перемагав ще два тижні до виборів,
з відривом менше ніж один відсоток.
Його просунули негри. Такі були заголовки.
Завдяки 19 жовтня в Атланті Джон Кеннеді став президентом.
Так. Звісно.
Я зараз слухаю вас і думаю:
«Ви були такі молоді й мали стільки влади».
Як гадаєте, організаційна робота була джерелом влади?
Знаєте, однією з особливостей нашого Руху
тоді, якою я найбільше пишаюся, була самовідданість.
Тому люди нас підтримували.
Тому нам усе вдалося.
Ресторан «У Паскаля» був дуже особливим,
бо коли ми були у в'язниці,
і нас випускали пізно ввечері, то Паскаль не зачиняв закладу.
Частували смаженою куркою, картопляним салатом
і солодким чаєм, коли ми виходили з в'язниці.
Я хочу згадати слова великої Елли Бейкер,
яка сказала, що цей Рух не просто про якийсь гамбургер.
Він був про громадянські права й права людини.
Цей рух і сьогодні залишається
рухом про наші права громадян і людей.
І я хочу подякувати вам
за те, що стільки десятиліть дозволяєте людям
організовувати масові заходи
й святкувати важливі події в ресторані.
І найголовніше — що даєте змогу їсти з гідністю.
Я виріс тут, в Атланті,
і всі ваші досягнення — мій спадок.
І мені цікаво, чи зможемо ми колись
виправдати ваші старання і гідно нести цю спадщину.
Але можу сказати, що особисто я
після цього дня дещо переосмислю
і більш віддано ставитимуся до шляху й спадку
визволення темношкірих, ніж до цього моменту.
Я говорив із великою кількістю молоді,
і в мене гарне передчуття щодо наступних поколінь, якщо чесно,
бо все більше людей самі запалюють вогонь боротьби.
Так.
Гадаю, важливо, щоб ви це просували,
аби діти, яким 16, 17 чи 15 років
розуміли, що робити щось інакше — це нормально.
Схилімо наші голови.
Господи, ми звертаємося до Тебе сьогодні,
розділивши наші історії,
розповівши про те, що благословенні були робити в ім'я Твоє
у 50-х і 60-х роках.
На благо цього й майбутніх поколінь.
Тому, Господи, ми просимо, аби Ти й далі благословляв нас,
поки ми йдемо звивистою стежиною життя.
В ім'я Ісуса ми молимося, амінь.
Амінь.
-Амінь. -Амінь.
Я скуштую рибу.
Так.
-А де гострий соус? -Ага.
Завдяки зусиллям цих студентів-активістів
й інших з усієї країни прохання щодо дозволу всім їсти в ресторанах
дійшло до найвищих органів влади у США.
Тому я прошу Конгрес прийняти закон,
який дозволить всім американцям відвідувати громадські місця:
готелі, ресторани, театри,
роздрібні магазини і таке інше.
Ризики, на які вони пішли підлітками,
виправдалися настільки, що ми відчуваємо це і сьогодні.
Закон про громадянські права від 1964 року прийняли.
Афроамериканці отримали законне право їсти
в будь-якому ресторані країни.
Їхня активна позиція досі живе серед молодих підприємців,
Тодда Річардса, відомого автора кулінарних книг і шефа з відзнаками,
і авторки кулінарних книг з великим накладом,
шеф-кухарки Еріки Каунсіл,
чиї старання популяризувати свої ресторани в районі,
у якому історично мешкають темношкірі, перетворилися на окремий рух.
Моє дитинство пройшло в Атланті.
І я пам'ятаю вас,
як одного з перших і найвидатніших темношкірих шеф-кухарів,
які були в нашому місті.
Тому те, що ви кажете має вагу.
І я хотів би краще зрозуміти,
яка вона, ваша власна філософія,
і як вона розвивалася ці роки.
На церемоніях нагородження були представники всіх національностей,
але ніхто не представляв нашої культури.
Мені довелося знову зануритися в себе, аби зрозуміти,
що я молодець і чудово готую страви інших народів,
але що я роблю для власної громади?
Особливо в такому місті як Атланта,
маючи «Політ на південь»,
там, де зародилися і досі живуть громадянські права,
як я можу презентувати кухню інших народів,
отримувати нагороди й не розповідати історії власної сім'ї?
І як же зробити наші райони квітучими та повноцінними?
-Утілюючи нашу історію у стравах. -Клас.
А кольори які.
Я дуже радий, що ви завітали до нас,
і хочу пригостити вас їжею для душі.
Моя бабуся готувала багато різних страв.
У неділю завжди була курятина
і не обов'язково смажена.
Вона її готувала на вогні, запікала, варила.
Це моя інтерпретація смаженої курки.
Курка маринована в солодкому чаї з чорницею.
Я взяв солодкий чай, трохи підсолив його.
М'ясо маринується всю ніч, а потім смажиться на вогні.
Красивий колір від карамелізованої шкірки.
А підсолоджений чай надає глибокого смаку.
Відчувається чорничний посмак.
Післясмак — справжнє умамі.
Вона така соковита. Правда.
Він так приготував курятину, наче вже сам прадід.
Так.
-Курятина просто неймовірна. -Так.
Хочу зробити сендвіч з коржиками Еріки.
Це наші кукурудзяні коржики.
-Дякую. -Вони зі свіжо змеленої кукурудзи.
Так чудово ламається.
І кукурудза, яка входить до складу,
дуже мені подобається.
-Овочі — їжа афроамериканців. -Так.
Я з Північної Кароліни, й ми постійно їли овочі й свинину.
Улітку їли кукурудзу й помідори.
Завжди додавали їх у коржики.
Тітка Мейбл готувала коржики з кукурудзяного молока.
Варила бульйон, а потім молоко.
Я навчилася робити так само, не одразу звісно.
Цікаво, що Еріка розказує про коржики з додаванням помідорів.
Бо я завжди любив помідори в коржиках.
А у варення додають хересний оцет,
і це теж додає трохи іншу кислинку.
Коржики дуже смачні. Скуштуйте.
Бабуся, мама моєї мами, пекла коржики.
Мої родичі з боку матері
з Голдсборо у Північній Кароліні. Вони цікавилися темою прав і громади.
Тож вони не лише вчилися пекти коржики, а й вивчали все про громадянські права.
Мені було десять років, коли я чула цю історію.
Одного разу бабця їла в ресторані
й розказувала, що до них за столик підсіли білі студенти.
І вона так розхвилювалася.
Не знала, що їй робити.
А вони просто підсунули тарілку й спитали:
«Хочете? Вони дуже смачні».
Навіть через стільки років, вона так про це говорила.
Мене так це вразило. Її так це розчулило.
Вона ніколи не сиділа за столом із білими.
А тут вони підсіли, і ще діляться з нею їжею.
Коли ми вперше заговорили про коржики, вона розповіла мені цю історію.
Тому це для мене така глибока тема
і зараз, коли я їх готую.
Ніби частинка мене.
Коли говорять про громадянські права —
коли говориш про це з родичами,
а я виросла серед літніх людей і постійно чула
історії про ті часи — то це був опір.
Просто прокинутися вранці
й жити — це вже був акт опору.
У цьому дуже глибокий зміст,
у цій історії про вашу бабусю і…
Про коржики.
Так.
Визнати свою приналежність до афроамериканської спільноти —
завжди було
найвищою формою опору.
Сто відсотків.
Саме тому наша традиційна їжа така важлива.
В один шматок вкладається ціла історія.
Поговорімо про труднощі, з якими ви зіткнулися,
коли відкривали власну справу.
Найскладніше було отримати дозвіл на це приміщення, де ми готуємо.
Ми бачили, як забудовники просто відбирали в людей приміщення.
Зараз на Оберн авеню вирує джентрифікація.
Нас, окрім Тодда та наших темношкірих кухарів,
нас не існує.
Ці забудовники, переважно білі,
можуть приходити й просто знищувати наші райони,
будують усі ці приміщення, які ми собі дозволити не можемо.
Нас учили соромитися нашої їжі.
Казали, що вона не варта уваги.
Що наші технології нездорові.
Що наші страви — просто мішанина з інших.
Стільки було стереотипів щодо нашої смаженої курки.
Що вона жирна, така й сяка.
А в нашому районі її продають на кожному кроці.
-І продаємо її не ми. -Так.
Приходять інші, копіюють нашу їжу і заробляють на цьому.
Джентрифікація — унікальна форма насилля,
бо справа не лише в тому, що нас витісняють,
і ми більше не можемо тут жити,
а й в тому, що нашу культуру знищують.
І я дуже хочу,
щоб жителі Атланти об'єдналися
й спробували зберегти нашу культуру.
Ми — дуже сильна громада.
Я бачу те, чого ми досягли,
бачу, як ми всі кажемо про громаду: «Ми — сім'я».
Ми зберемо гроші. І побудуємо громадський центр.
У районі, де живуть темношкірі, стільки бібліотек,
аптек і книгарень,
які були побудовані лише за кошти громади.
Так сталося, бо ми знали, що можемо покластися лише на нас самих.
І треба повертатися до цієї концепції…
Що ж, ви кажете… Що це сімейний бізнес.
-Я кажу… -Це сімейний бізнес.
-Це ж Атланта. -Від душі кажу, а не за сценарієм.
Я вас розумію. Я так пишався тим,
що виріс в Атланті.
Я тут народився
і завжди відчував приналежність
саме до цього району.
Мої перші дитячі спогади саме з Атланти,
моя мама вчилася в Університеті Кларка.
Ви розумієте, про що я кажу.
-Так. -Так.
Тож у нашої громади
досі є можливість
зберегти цю історію.
Зараз ми спостерігаємо, як люди повертаються до громади,
знову зосереджуються на нашій кухні зі словами:
«Ви ж розумієте? Це основа місцевої їжі».
У нашій їжі, їжі афроамериканців,
їжі Південних регіонів, як хочете називайте, стільки сили.
І всі змусили нас думати, що наша їжа несмачна,
щоб адаптувати її і заробляти на ній самим,
що ми не можемо продавати наші страви.
А інші відкривали ресторани
й брали по сто доларів за порцію.
А тепер ми сміливо заявляємо, що це наша спадщина.
Покажімо, що ці страви наші.
-Еріці б пасторкою стати. -Так, де моя кафедра?
Час засновувати церкву.
У нас тут церква, коли готуємо коржики, курку й обговорюємо це.
Хоча багато міст зростають і розширюються,
джентрифікація стирає культуру, яка їх створила.
І що ми маємо робити з цим?
Як нам із цим боротися?
Атланта так сильно змінилася із часів мого дитинства.
І я шукаю те, що ще можна зберегти.
Але я не зневірився.
Поки є такі кухарі, як Тодд і Еріка,
пекарі, як Шеріл і Ем Джей
і заклади темношкірих, такі як «У Паскаля»,
Атланта завжди житиме в історії розвитку
їжі афроамериканців, яка долає всі бар'єри.
Рух за громадянські права об'єднав людей, які хотіли справедливості
і не хотіли коритися системі.
Нове покоління фермерів-початківців,
кулінарних активістів
і шеф-кухарів продовжує їхню справу,
відновлює культурні особливості нашої кухні
і її зв'язок із нашими землями,
аби створити наступну главу визволення темношкірих.
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський