Atlanta, Georgia.
Jag växte upp här.
Det var här jag förälskade mig i mat.
Mat som har en oerhört djup koppling
till medborgarrättsrörelsen.
Det var mat som både mobiliserade och finansierade rörelsen.
Jag är här för att träffa tre före detta studentaktivister
som planerade och utförde en utlösande medborgarrättsoperation
för att desegregera restauranger
och låta afroamerikaner äta med värdighet.
HUR DET AFROAMERIKANSKA KÖKET FÖRÄNDRADE USA
TROTS
Min stad speglar än idag medborgarrättsrörelsens rop.
Det var här demonstrationer och politiskt strategiarbete
flödade från varje gathörn,
framförallt protesterna från svarta studenter,
som ledde vägen för en ny typ av aktivism.
Under de första veckorna av 1960
kom demonstrationerna vid namn
"sit-in"-rörelsen att explodera i södern.
Studenter på campus som Morehouse och Spelman
organiserade flera sittningar och plockade i princip ner
ett Jim Crow-segregerat system
som hindrade afroamerikaner från att serveras på offentliga platser.
Decennier senare har de före detta studentaktivisterna
dr Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt
och Charles Black återförenats på Paschal's,
en svartägd restaurang som gav aktivisterna stöd på 60-talet.
Det är en stor ära
att vara här med er på Paschal's.
Det är viktigt för mig att vi säger era namn idag
och ger er alla en chans
att lyfta fram namnen på andra som inte är här.
Och herr Black, jag ser att du är en Morehouse-man.
De släppte inte in mig på Spelman, för de är partiska för kön.
Så jag var tvungen att ta Morehouse.
Berätta hur ni alla fick kontakt inledningsvis.
Atlanta University Center
hade på den tiden den största koncentrationen
av högre utbildning för svarta i landet.
Och för allra första gången
enades studenterna för att åstadkomma förändring,
och vårt samarbete
ledde till en effektiv bojkott och demonstrationer i hela Atlanta.
Det här var tidigt 60-tal.
Det var en tid för mobilisering.
Dr Karcheik, en fantastisk forskare
och historiker om allt kring det svarta Atlanta och medborgarrätt,
kan du ge oss lite kontext?
När man tittar på
afroamerikaners historia och frihetssträvan,
är de faktiskt en del av en lång berättelse om medborgarrätt
ända från rekonstruktionstiden.
När ni organiserade er i Atlanta University Center
så antände det en eld,
STÖD ANTI-LYNCHLAGEN
och er generation ville förgöra Jim Crow.
Ja.
Min generation var arg från födseln.
Mina föräldrars generation
kallades: "Den bästa generationen" av Tom Brokaw.
Den värvades via värnplikt till militären
för att åka utomlands,
strida och göra världen säker för demokratin.
När de återvände kallades de för "nigger".
De misshandlades och förolämpades när de bar uniformerna,
och vissa lynchades till och med i sina uniformer.
Vi visste att det var fel,
så vi var förberedda på det vi gjorde.
Radikaliserade.
-Födda radikaliserade. -Precis.
De var tonåringar, som satte sina kroppar på spel
och axlade uppdraget att desegregera restauranger och offentliga utrymmen,
vilket ledde till en okänd,
men extremt effektfull medborgarrättsoperation.
Vi var 16, 17, 18.
Jag hade precis fyllt 19.
Ledarna kom och pratade med oss och sa:
"Ni måste slåss. Ni måste marschera."
Jag var den första, för jag fick inte äta en varmkorv.
Vadå? Ska jag gå till bakdörren för att få en varmkorv?
Jag är från Gary, Indiana.
Jag visste inte hur det var att gå i skolan i söder.
Så den 19 oktober reste vi oss och följde med dem.
Vi gick ut från Spelman College
och slöt upp med Morehouse-männen
och studenterna från Atlanta University.
Det krävdes en del,
för min mamma hade sagt: "Gör det inte."
Hon var så arg på mig. Hon sa:
"Jag skickade dig till Spelman för att få en utbildning,
och du är där nere och gör vad?"
Men jag kunde inte låta bli.
ATLANTAS STUDENTRÖRELSE
FAIR STREET, 19 OKTOBER 1960
19 oktober fokuserade vi på varuhuset Rich's,
och inte av en slump. För om Rich's föll,
skulle alla falla.
För Rich's var allas favoritbutik.
Vi växte upp med Rich's. Där fanns Magnolia Tea Room.
Bara en restaurang, men för oss…
-Vitdukat. -…var det fantastiskt.
-Vita bordsdukar, porslin, bestick. -Ja, det stämmer.
Men vi gick aldrig dit. Vi gick ner till källaren,
där det fanns en liten tilltuggsbar.
Det var inte en restaurang för färgade.
Det gjorde det ännu personligare för oss.
Så jag var redo.
Sen förklarade organisatörerna
vad sittprotesten skulle handla om.
De sa till oss:
"Om du är beredd att sitta i fängelse i sex månader,
gå till höger sida."
Två av mina rumskamrater och jag
gick dit automatiskt. Vi tänkte inte på det. Vi visste.
Morgonen den nittonde
sa ledarna till oss: "Gå till studenthemmet,
packa väskorna, ha era böcker redo."
"Vi hämtar dem och tar dem till er i fängelset."
När började det? Jag minns inte när.
Det var på morgonen. Vi samlades
framför universitetets Trevor Arnett-bibliotek.
Vi höll händer och bad.
-Ja. -Vi sjöng sånger.
En av dem var:
"Ain't gonna let nobody turn med around".
Det var andan.
-Den andan hade vi. -Ja.
Och: Jag vaknade i morse med sinnet…
Och först sjöng vi: fäst vid Jesus,
men nästa rad: Jag vaknade i morse med sinnet fäst vid frihet.
Jag visste att Gud var med oss
och att allt som fanns i min bakgrund,
mina föräldrar, mor- och farföräldrar och förfäder,
var med mig den dagen.
De upplevelser ni hade
är inte berättelser man kan förstå
ens genom att läsa en lärobok.
Jag känner närvaron och den historiska betydelsen
av att vara med er här. Jag vill gärna höra
om själva händelsen
och vad som hände er.
Vad ni minns,
vad ni försökt glömma.
Den 19 oktober minns jag
Vi gick uppför backen till Rich's,
där Ku Klux Klan väntade på oss.
Jag tänkte: "Vad kommer hända med mig?
Jag är 17 år!"
De hade vita rockar på sig.
De spottade på oss.
Man kände att folk spottade och kallade en för "nigger".
Jag var ett barn med ett litet plakat
som tänkte: "Mamma kommer döda mig,
men jag gör det ändå."
En man hoppade ut ur folkmassan.
Han satte ett cigarettmärke på min arm.
-Här. -Herregud.
Och brände mig.
Och jag tänker: "Nu kommer mamma verkligen döda mig."
Men jag tänkte inte på det,
för jag tänkte: "Vad ska jag säga till mamma?"
-Rörde han dig? -Att han satte en cigarett på mig.
Vad säger jag till mamma om brännmärket?
Den dagen tänkte jag: "Jag ska göra detta. Jag bryr mig inte."
Och när jag såg klanen hände nåt med mig.
När han brände mig hände nåt. Men det stoppade mig inte.
När studentaktivister demonstrerade
och gjorde offentliga platser till högkvarter,
gav religiösa grupper och gudstjänstlokaler dem skydd.
Som moskéerna, där svarta muslimer och medlemmar av Nation of Islam
utfodrar sin gemenskap genom att odla, sälja
och laga egen mat.
ATLANTA MASJID AV AL-ISLAM
-Vi tar av oss skorna. -Okej.
Zaheer Ali är en historiker
vars arbete kretsar kring islam i Amerika
och afroamerikansk historia.
Alltså en passande person att sätta mig med
för att bättre förstå svarta muslimers roll
i medborgarrättsrörelsen.
-Okej, broder Zaheer. -Ja.
Här i Atlanta är många av sätten
vi ser på vår svarta befrielse
mestadels genom kristendomen.
Jag undrar om det på sätt och vis
blir det rådande narrativet.
Jag tror att när folk tänker på svart befrielse, svarta rörelser
och svart religiositet i Amerika,
är det ofta genom en kristen lins,
på grund av den svarta kyrkans obestridliga makt.
Men när vi tittar på muslimernas roll
i medborgarrättsrörelsen,
som en del av den större svarta frihetskampen,
pratar vi främst om Nation of Islam,
som radikalt bekräftade svarthet
i alla dess former och påpekade vit överhöghet.
Befria varje svart man, kvinna och barn.
I mitten av 70-talet började samhället att utvecklas
mot ett mer klassiskt, traditionellt uttryck av sunniislam.
Den moské vi befinner oss i är en del av den rörelsen.
Det svarta muslimska samhället är en livlig del av Atlantas kultur,
och den här moskén är en av många platser
där man kan hitta en äkta bönpaj.
En söt vaniljkrämpaj
gjord på vita bönor, socker och kryddor
i en kombination som många muslimska familjer
än idag håller hemlig.
Kan du berätta ursprunget
och den kulturella betydelsen av den här bönpajen?
Denna bönpaj
skapades av Nation of Islam.
För att vara självförsörjande
försökte organisationen tillfredsställa grundbehoven.
Deras kedja av matbutiker uppmuntrade svarta
att köpa sin mat där,
särskilt muslimska produkter från muslimska gårdar,
som nötkött, bröd och givetvis den berömda muslimska bönpajen.
Bönpajen är en symbol
för självständighet, suveränitet och en självständig identitet,
och sökandet efter något som var så fritt som möjligt
från slaveriets arv.
Och bönpajen samtalar med sötpotatispajen.
-Okej. -Eller hur?
Smaken är inte identisk,
men de har samma kryddor och smaker.
Sötpotatispajen sågs
som ett arv från slavkosten.
Så för att helt röra sig bort från det,
men ändå ha en dessert som var god,
skapades bönpajen.
Det är ett väldigt medvetet val
att hålla receptet inom gemenskapen.
Ja, den här pajen är något
man bara hittar i gemenskapen.
Man måste känna muslimer
för att få originalreceptets smak.
Ja. Vi har konversationer
om kulturell appropriering av mat ur ett bredare perspektiv,
men det var lite förutseende
med bönpajen att säga: "Vi håller den för oss själva."
Jag pratade med en äldste som sa:
"Det här var vårt mirakel."
Visst? Det här var en av våra gåvor,
och det är inte något
som kan tas och…
Det har gjorts försök
att kolonisera bönpajen,
men de har helt enkelt inte
samma smakprofil eller konsistens,
men framförallt har de inte gemenskapen.
-Salam alaykum. -Aleykum salam.
Så vi är redo att smaka på dina pajer.
Jag längtar.
-MJ. -Ja.
Malikah Jordan, som växte upp i sin familjs bageri i Brooklyn,
är nu en viktig del av gemenskapen tack vare sina autentiska bönpajer.
Okej.
-Som du ser har jag ätit en del. -Det syns.
Ja.
Jag har minnen av att min pappa tog hem bönpajer.
Han jobbade för en familj
med många fiskrestauranger här i Atlanta.
-Ja. -Yasin's.
-Yasin's! -Jag såg dina ögon vidgas.
Jag älskar att jag i vårt hushåll,
i en kristen kyrka,
också växte upp med bönpajer på bänken,
för pappa visste vad som var bra.
Helt rätt.
Personerna hos Yasin's tipsade honom.
Där hör man.
Det har varit upplysande för mig
att se hur våra afroamerikanska
och svarta muslimska identiteter och vår mat
har legat sida vid sida hela tiden.
Ja, som ett matministerium.
Någon som är muslim
kanske inte äter vid ett bord
där fläskkotletter eller gristarmar serveras,
men en bönpaj kan stå på bordet som efterrätt.
Precis.
Så svarta muslimer kan representeras,
om inte personligen, så i maten.
Ja.
Jag älskar att se mina kunder njuta av pajen.
Det är så jag vet att du är genuin,
för glädjen att du känner
av att se andra äta din mat.
-Ja. -Det visar att du bryr dig.
Hoppas att det känns i smaken.
Det gör det. Jag uppskattar kärleken.
Härligt.
Varifrån kommer ditt recept?
Jag är tredje generationen,
tillbaka till mormor.
Hon och min morfar ägde två bagerier i Brooklyn, New York.
Jag var alltid med henne i köket.
medan hon gjorde bönpajen.
Vet du varifrån din farmor fick receptet som du ärvt?
Hon gick via Nation of Islam. De testade ens bönpaj.
De hade en ribba.
Det fanns det.
Den måste vara äkta.
I den här moskén testade de faktiskt pajen och sa:
"Okej, du kan köra igång. Du kan sälja till gemenskapen."
Så pajerna godkändes innan de fick säljas här?
Ja. Det var ett stort välkomnande för mig
och lät mig slå rot i gemenskapen…
-Ja -…som bönpajsystern.
Svartägda företag och restauranger
tog på sig att skydda och utfodra
fotsoldaterna i rörelsen.
Restauranger som Busy Bee,
Frazier's Café Society och Paschal's,
ägd och döpt efter bröderna James och Robert Paschal,
stod i solidaritet med studentaktivister
som kämpade mot Jim Crow.
Åttiotvå år gamla Eby Slack
har jobbat hos Paschal's sedan barnsben.
Han var servitör
och serverade studentaktivister när de släpptes från fängelset.
Herr Slack, du sägs vara en legend.
Berätta var vi är och vem du är.
Jag växte upp i förorten
och hamnade i en del trubbel.
Så mamma och pappa
presenterade mig för bröderna Paschal,
som höll mig upptagen med småjobb.
Med tiden kom jag familjen nära.
En dag sa Martin Luther King Jr.:
"Jag behöver hjälp av dig och din bror."
Paschal sa: "Vad kan vi göra?"
Han sa: "Jag behöver en mötesplats."
Herr Paschal sa: "Min bror och jag har en hotellsvit på övervåningen.
Ni kan träffas där så länge ni vill.
Jag ber bara om en sak. En stor sak."
Dr King sa: "Och vad är det?" "Att ni äter min stekta kyckling.
Ja.
Maten är så ingjuten i historian
eftersom det var den som faktiskt gav oss
de ekonomiska resurserna och det fysiska rummet
för att kunna samlas och utföra strategiarbetet.
Dr King omgrupperade sitt folk här många gånger.
Många av besluten
fattades här på Paschal's.
MEDBORGARRÄTTSSLEDARE
VI MÅSTE FÅ RÄTTVISA
i hela landet utfodrades medborgarrättsrörelsen
av kockar och bagare som klev fram
genom att både utfodra och finansiera den,
som kocken som blev aktivist, Georgia Gilmore.
Jag frågade alltid Herren om det skulle bli möjligt för mig
att bara kunna gå runt
och inte tänka på att behöva ta bakdörren
eller ge någon annan min sittplats.
Jag tackade alltid Herren, för jag visste att han skulle svara.
Och det gjorde han.
Jag anser att Georgia Gilmore
är en gömd skatt
som gjort stor skillnad i medborgarrättsrörelsen.
För James Beard-semifinalisten och bagaren Cheryl Day
är det en ära att lyfta fram arvet från aktivismen
hos dessa svarta, sydliga bagare.
1955, efter att Rosa Parks arresterats
för att inte ha gett sitt säte till en vit man,
Tog medborgarrättsledare i Montgomery, Alabama
beslutet att tvinga fram integrering på bussarna
genom att organisera en bojkott
som i slutänden pågick i 381 dagar.
Men hur tog sig svarta arbetare till jobbet, om inte med buss?
Svaret var en bilflotta som kördes av frivilliga.
Men hur finansierar man det?
Georgia Gilmore hade lösningen.
Hon skapade ett hemligt underjordiskt kök
som hon kallade "klubben från ingenstans",
för detta nätverk av bagare och kockar,
som bakade för att finansiera bojkotten,
behövde hemlighållas.
Men när folk frågade henne: "Varifrån kommer all mat?"
sa hon bara: "Från ingenstans."
Hon insåg att makten hon hade
var att göra och sälja kakor och pajer.
Hon kunde utfodra och driva medborgarrättsrörelsen.
Kan du berätta mer om hur hon gjorde det?
Hon skapade i princip
ett alternativt sätt för folk att åka till jobbet.
Hon skapade ett helt system.
Det betalade för bensin, försäkring, vad som helst.
Hon ville se till att vi kunde fortsätta jobba,
för att försörja oss utan att behöva åka buss.
Vi vet att Georgia Gilmore
använde bakverk
som ett sätt att finansiera rörelsen,
men var någonstans
köpte folk pajerna och kakorna?
I alla våra säkra utrymmen.
Hårsalonger, frisersalonger.
Kyrkor. Var vi än samlades.
Det var dessa säkra utrymmen
som fick agera verksamheter
för svarta, amerikanska entreprenörer.
Tänk på saken. Du sitter och får håret fixat.
Hur många gånger har du köpt nåt på frisersalongen?
Otaliga gånger.
Det finns faktiskt en frisersalong tvärs över gatan från bageriet.
När vi flyttade till den platsen
ville jag berätta för dem att jag var där
för att vara något grannskapet kan vara stolta över.
Så jag började ta med scones, pajer och kakor.
Och när jag fick frisersalongens godkännande
tog min verksamhet fart.
Det kom igång.
Cheryl Day är en av många svarta kvinnor
som har definierat sydlig bakning.
Och hon bevarar traditionerna,
teknikerna och berättelserna om dessa okända hjältar
än idag.
Min berättelse börjar med min mammas förslavade gammelmormor,
Hannah Queen Grubbs,
som var konditor.
Hon gjorde små, utsökta kakor
med kristyr i pastellfärger.
Bakningen finns i ens dna.
Ja, jag gillar att se på det så också.
Och du är verkligen
en del av Georgia Gilmore-traditionen
och säljer direkt till svarta företag.
Ser du ditt arbete som en del av detta arv idag?
Det gör jag.
Jag är med i en ny generation av bagare
som hedrar Gilmore.
När social förändring sker
kliver vi fram och bakar för att samla in pengar
till det som är viktigt för oss.
Det här är paj i långpanna.
När man pratar om att samla in pengar till förändring
och utfodra medborgarrättsrörelsen,
görs det med en stor långpanna.
Då kan man sälja mycket paj.
Det är färska persikor från Georgia
och citronverbena.
Det här ser bra ut.
Visst är den god?
Persikor från Georgia.
Det här är så gott.
Uppdrag slutfört.
BARBERARE
DOCS HÅRKLIPPNING
BARBERARE
FÄRGADE
Rörelsens frontlinje kunde inte existera utan vardagliga arbetare.
Dåtidens kockar, hembiträden, kosmetologer och barberare,
som uppenbarligen spelade en roll.
Onkel Toms dagar är över. Han är död.
Han har bara inte begravts än.
-Han är död. -Han är borta.
Stöd mellan svarta personer
höll kvar våra pengar i samhällsgruppen
för att finansiera rörelserna.
Detta utbytte gav även stöd till fotsoldaterna,
som Charles Black, dr Georgianne Thomas
och Marilyn Pryce Hoytt, som stred vid frontlinjen
när de den 19 oktober 1960 marscherade
till varuhuset Rich's.
Medborgarrättsrörelsen spände över generationer,
och den solidaritet som fanns bland svarta,
oavsett deras sociala status, oavsett var de bodde.
Folk hade ett delat förtryck.
Alla bidrog på olika sätt.
Norris Herndon, vd för Atlanta Life Insurance Company,
dåtidens rikaste svarta man i USA,
gav hundratusentals dollar till rörelsen
för att lösa studenters borgen.
Det klargjordes i början, innan man begav sig ut
för att demonstrera eller nåt,
om man vara beredd på att gripas.
Man fick i princip möjlighet gå därifrån.
Så alla var införstådda med det.
Så ni organiserade baserat på allas riskprofil.
Vår planering var så pass seriös,
minutiös och detaljerad
eftersom det var viktigt att folk förstod
vad de stod inför och vilka riskerna var.
När den 19 oktober kom
hade vår rörelse pågått,
alltså sittprotester och så, sedan mars samma år,
och vi hade tappat lite av ångan.
Lonnie King var grundare och ordförande i rörelsen,
som övertygade Martin King Jr.
att låta sig gripas i varuhuset Rich's
i Magnolia Tea Room. Dr King gick med på det,
men bara om några vackra damer blev gripna med honom.
Berätta inte det.
Det är därför Marilyn Pryce är med på bilden.
Hon var en av de vackra damer som Lonnie hittat
för att gripas med Martin King den 19 oktober.
Och Blondean.
Blondean var den andra.
Det finns en bild av Blondean och Martin i polisbilen.
Och vi gick in på Rich's.
Vi tog hissen till sjätte våningen
för att sitta i Magnolia Tea Room.
Och chefen kom och sa: "Vad vill ni?"
Vi sa: "Vi vill bara sätta oss ner och äta."
Då så chefen: "Då måste jag ringa polisen."
Så min rumskompis och jag eskorterades
med pastor King, Lonnie King och en polis
som förde ut oss genom entrén
till varuhuset Rich's till en polisbil.
Okej.
Först åkte vi till stadens fängelse.
De tog bilder av oss och tog våra fingeravtryck,
men från staden tog de oss till Fulton Countys fängelse,
och vi fick vårt enda telefonsamtal.
Så jag ringde pappa och sa:
"Pappa, gissa vad? Jag är i fängelse."
Han sa: "Okej, jag ger luren till mamma."
Då blev jag förkrossad.
Men den 20 oktober, dagen efter sittprotesten,
öppnade de lyckligtvis tidningen, och där var Marilyn Pryce
på förstasidan.
Ja!
Så mamma blev väldigt stolt över att
hennes dotter var med i tidningen.
Ja.
Om man tittar på det ikoniska fotot
så ser man i mina ögon att det inte fanns någon rädsla.
Det fanns beslutsamhet.
Det var som om jag hade fötts för den dagen och det ögonblicket.
-Ja, 19 oktober 1960. -Det var den anda vi hade.
När King hade gripits
och suttit i fängelse i runt nio dagar,
lyckades Bobby Kennedy övertala John F. Kennedy
att låta Bobby Kennedy ringa domaren,
vilket ledde till att Martin släpptes.
Då publicerade Kennedykampanjen det som kallades för "den Blå bomben",
som var ett flygblad som redogjorde för situationen,
som distribuerades i alla storstäder med stor andel svarta invånare.
Det resulterade i
att många svarta som röstade republikanskt
bytte till Demokraterna för första gången.
Första gången.
Det ledde till att Kennedy valdes med mindre än en röst per distrikt
över Nixon, som lett två veckor innan.
Mörkhyade fick in honom. Det var rubrikerna.
Så 19 oktober i Atlanta hjälpte Kennedy att vinna.
Ja, absolut.
Jag lyssnar på det du säger och tänker:
"Ni var så unga och hade så mycket makt."
Tror du att organiseringen var källan till makten?
Något som kännetecknade vår rörelse då
och som jag är stoltast över, var att den var osjälvisk.
Det var därför folk stödde oss,
vilket möjliggjorde vår framgång.
Och Paschal's restaurang var väldigt speciell,
för när vi satt i fängelse
och kom ut sent på kvällen,
höll Paschal restaurangen öppen
och hade stekt kyckling, potatissallad
och sött te till oss när vi släpptes.
Jag vill låna den stora Ella Bakers ord,
när hon sa att rörelsen handlar om mer än bara en hamburgare.
Den handlade om våra medborgerliga och mänskliga rättigheter.
Än idag handlar rörelsen
om våra medborgar- och mänskliga rättigheter.
Och jag vill kunna tacka dig,
som i många årtionden har skapat ett utrymme
där folk har kunnat organisera massmöten.
I en restaurang där man har kunnat fira milstolpar
och framförallt kunnat äta med värdighet.
Jag är uppväxt i Atlanta
och har ärvt alla era arv,
och jag undrar om vi någonsin kan leva upp till
de arv som ni har skapat.
Men jag kan säga att på en personlig nivå
kommer jag att gå härifrån som en förändrad man,
mer hängiven till en väg och ett arv
av svart befrielse än jag har varit tidigare.
Jag har pratat med många ungdomar
och har en bra känsla
inför de kommande generationerna,
för jag ser allt fler tända sin egen fackla.
Ja.
Det är viktigt att du tar det vidare,
så att nån som är 16, 17 eller 15 år
vet att det är okej att göra något annorlunda.
Vi tar varandras händer.
Herre, vi kommer till dig i kväll efter att ha delat våra berättelser
och pratat om historien om det vi välsignades att göra i ditt namn
på 50- och 60-talet,
så att nuvarande och framtida generationer kan gynnas.
Herre, vi ber dig att fortsätta välsigna
oss när vi färdas längs livets motorväg.
Vi ber i Jesu namn, amen.
Amen.
-Amen. -Amen.
Jag ska smaka på fisken.
Ja.
-Var är den heta såsen? -Ja.
Tack vare insatsen från dessa aktivister
och andra i hela landet, nådde målet att integrera restauranger
det högsta kontoret i USA.
Jag ber därför kongressen att upprätta lagstiftning
som ger alla amerikaner rätt att serveras i lokaler
öppna för allmänheten.
Hotell, restauranger, teatrar.
butiker och liknande inrättningar.
Riskerna de tog som tonåringar
gav resultat som vi känner av än idag.
Lagen om medborgarrättigheter från 1964 antogs,
vilket gav afroamerikaner laglig rätt att äta
på alla restauranger i landet.
Arvet från deras aktivism lever än idag
i unga entreprenörer,
som den prisbelönta kocken och kokboksförfattaren Todd Richards
och den kända matskribenten
och kocken Erika Council,
vars kamp för att synliggöra sina restauranger
i ett historiskt svart område
har blivit en egen rörelse.
När jag växte upp i Atlanta minns jag dig
som en av de allra första och mest framstående svarta kockarna
som vi hade i stan,
så din röst är väldigt viktig.
Därför vill jag verkligen
gräva lite djupare kring din filosofi.
Hur den har utvecklats under dessa år.
När jag gick på prisutdelningar fanns varje nationalitet på scen,
men ingen representerade vår kultur.
Jag var tvungen att gräva inom mig själv för att förstå
att jag nått framgång med att laga alla andras mat,
men vad gör jag för min egen samhällsgrupp?
Och särskilt i en stad som Atlanta
och vår närvaro i Old Fourth Ward,
födelseplatsen för medborgarrättigheter.
Hur kan jag sitta och få priser för nån annans mat,
men inte berätta min egen familjs historia?
Och hur gör vi vår egna kvarter sunda?
Genom att berätta vår mathistoria.
Det gillar jag.
Titta vilken färg.
Jag är jätteglad över att ni båda är här
och jag vill servera utsökt soul food.
Min mormor lagade många olika rätter.
Det var alltid kyckling på söndagar,
och inte nödvändigtvis stekt.
Hon ugnsgrillade, ugnsbakade och kokade.
Jag vill göra en tolkning av grillad kyckling.
Den har legat i saltlag med sött blåbärste.
Jag tog lite sött te och saltade.
Det fick stå över natten och sen ugnsgrillade vi.
Färgen är från det karamelliserade skinnet,
lite av sockret som redan finns i teet
och som ger djupa smaker.
Man får en tanninliknande smak från blåbären i slutet.
För mig är det bara umami i slutet.
Det är så saftigt.
Verkligen.
Han lagade kycklingen som en gammelfarfar.
Ja.
-Den här kycklingen är extremt god. -Ja.
Jag vill göra en smörgås med Erikas scones.
Här är våra majsscones.
-Tack. -De innehåller färskmalen majs.
Jag gillar hur de dras isär.
Jag gillar även majsen
som är utspridd inuti.
-Soul food är grönsaker. -Ja.
Vi har alltid haft grönsaker. I North Carolina hade vi det och grisar.
Så majs var alltid där på sommaren. Tomater.
Och allt det inkluderades i scones.
Min moster Mabel brukade göra majsmjölkscones.
Hon kokade fonden och sen mjölk.
Så jag sa: "Jag ska göra detsamma, men lite annorlunda."
Det är intressant att Erika pratar om tomat i scones,
för min favorit har alltid varit tomat och scones.
Sylten använder sherryvinäger,
vilket även ger den en annan syra.
Min scone är utsökt. Prova.
Min mormor gjorde scones.
Mammas sida av familjen,
från Goldsboro, North Carolina, involverade sig i medborgarrättigheter.
Man lärde sig inte bara om scones,
utan även om medborgarrättigheter.
Jag var tio år när jag hörde den här berättelsen.
En gång åt hon på restaurang
när en grupp vita studenter
satte sig vid bordet med dem. Och hon blev jättenervös.
Hon visste inte om hon borde resa sig.
Men de sköt fram tallriken och sa:
"Vill ni ha? De är goda."
Sättet hon beskrev det på flera år senare…
Jag tänkte: "Wow, mormor…" Hon var nästan känslosam.
Delvis för att hon aldrig hade suttit vid samma bord som vita.
"Ni sitter vid mitt bord och vill äta med mig?"
Så första gången vi ens pratade om scones
berättade hon det.
Det har varit en djup grej för mig,
även när jag gör dem idag. Jag har burit det med mig.
När man talar om medborgarrättigheter
och faktiskt pratar med ens familjemedlemmar.
Jag växte upp bland äldre, så jag har hört historierna,
men på den tiden var allt ett motstånd.
Bara att vakna på morgonen
och existera var ett motstånd.
Det var en väldigt djup historia
om din mormor och…
…scones.
Ja.
Att välja att anamma sin svarthet
har faktiskt alltid varit
den största typen av motstånd.
Hundra procent.
Det är därför soul food är så viktig,
för med en munsbit kan man berätta en historia.
Vi kan väl prata om några av de utmaningar ni mötte
när ni försökte öppna era företag.
Den största är att äga rätten till utrymmet där man lagar mat.
I vissa fall har fastighetsutvecklare bara tagit ens byggnad.
Man åker på Auburn Avenue och ser gentrifieringen.
Bortsett från Todd och våra svarta kockar
är vi helt frånvarande.
Fastighetsutvecklarna, som främst är vita,
har möjligheten att kliva in och förinta våra kvarter
och bygga en massa utrymmen som är dyra. Ouppnåeliga.
Vi lärde oss skam över vår egen mat.
Att den inte platsar på tallriken.
Att våra tekniker inte var bra.
Att vi tar en nypa ditt och en nypa datt.
Alla troper och stereotyper om stekt kyckling.
Att den är oljig och sånt. Sen går man till våra kvarter,
där stekt kyckling säljs överallt.
-De ägs inte av oss. -Ja.
Någon annan kliver in, härmar vår mat och tjänar på den.
Gentrifiering är en unik form av våld,
för den handlar inte bara om att förflytta oss
och att vi inte längre bor där,
utan det är radering av vår kultur,
och det är verkligen vad jag vill
att Atlantas invånare ska enas
och försöka bevara.
Vi som samhällsgrupp, som en helhet,
är så mäktiga.
Titta bara på vad vi lyckades göra
när vi enas och säger: "Det här är familj.
Så vi ska samla in pengar och bygga den här gemenskapslokalen."
Titta på de svarta kvarteren och hur många av biblioteken,
apoteken och bokhandlarna
som byggdes enbart av samhällsgruppen med hjälp av insamlingar.
Det skedde eftersom vi vet: "Okej, vi har bara oss själva."
Jag tror att vi måste komma tillbaka till det.
Nu snackar ni verkligen om familjeföretag.
-Alltså… -Det är familjeföretag!
-Men det här är Atlanta. -Det kom inte från ett manus.
Jag håller med. Jag är så stolt över att ha växt upp i Atlanta.
Jag är från Atlanta
och har alltid känt en speciell koppling
till just det här kvarteret.
Mina tidigaste minnen som barn i Atlanta…
Min mamma gick på universitetet Clark.
Allt handlade om… Ni fattar redan vad jag menar.
-Ja. -Ja.
Så vi har fortfarande en chans
i den här gemenskapen
att bevara denna historia.
Jag tror att folk i gemenskapen börjar att ändra sig,
fokusera på köket igen och säga:
"Vet du vad? Det här är faktiskt grunden
för allt man äter här."
Och det finns så mycket kraft i soul food,
landsbygdskocken, sydlig mat, vad man än vill kalla det.
De inbillade oss inte bara att den inte var bra,
för att tjäna pengar på den själva.
De inbillade oss att vi inte kunde ta betalt för den,
medan de öppnade restauranger
och tog 100 dollar för samma sak.
Men nu ändrar vi oss: "Det här är faktiskt vårt.
Vi tar tillbaka det."
Du låter som i kyrkan.
Jag skulle kunna ha en. Ge mig en predikstol.
Hon skulle kunna ha en.
Om vi säljer scones och kyckling,
och sitter där och pratar.
Expansion och tillväxt är vanligt i många städer,
men gentrifiering raderar den kultur som byggde dem.
Hur svarar vi på sån undanträngning?
Hur kämpar man ens emot?
Atlanta har förändrats så mycket sedan jag var liten.
Den får mig att jaga det vi än idag kan hålla fast vid.
Men jag är inte avskräckt.
Så länge det finns kockar som Todd och Erika,
bagare som Cheryl och MJ
och svartägda inrättningar som Paschal's,
förblir Atlanta grundat i historian
om svart mat som bryter barriärer.
I medborgarrättsrörelsen krävde vanliga människor rättvisa
med hjälp av olika typer av trots.
och idag tar en ny generation förstagångsbönder,
kulinariska aktivister
och kockar över facklan
genom att återta våra kulturella matvanor
och göra en stark återkomst till landet,
för att skriva nästa kapitel i den svarta frigörelsen.
Undertexter: Jonny Myrén