Atlanta, Georgia.
Am crescut aici.
E locul în care m-am îndrăgostit de mâncare.
Mâncare care are o legătură foarte profundă
cu mișcarea pentru drepturile civile.
Mâncarea a mobilizat și a finanțat mișcarea.
M-am întors ca să-i cunosc pe trei foști studenți activiști,
care au planificat și au înfăptuit o operațiune mobilizatoare
pentru a sfârși segregația din restaurante
și a le permite afro-americanilor să ia masa cu demnitate.
DIN AFRICA ÎN AMERICA: O CĂLĂTORIE CULINARĂ
SFIDAREA
În orașul meu încă răsună cauza mișcării pentru drepturi civile.
E un loc în care demonstrațiile și strategia politică împânzeau
fiecare colț de stradă.
Mai ales protestele conduse de studenții de culoare,
care adoptau un nou stil de activism.
În primele săptămâni ale anului 1960,
demonstrațiile denumite „mișcarea protestelor pașnice”
au luat amploare în Sud.
Studenții din campusuri precum Morehouse și Spelman
au organizat numeroase proteste pașnice și au reușit să desființeze
un sistem segregat de tip Jim Crow,
care-i împiedica pe afro-americani să fie serviți în spații publice.
După câteva decenii, acești foști studenți activiști,
dr. Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt și Charles Black,
se reunesc la Paschal,
un restaurant cu patroni de culoare, care i-a ajutat pe activiști în anii '60.
Sunt foarte onorat
să fiu aici cu dvs. la Paschal.
E foarte important pentru mine să vă spunem numele azi
și să vă oferim șansa
de a-i omagia pe cei care nu sunt aici.
Dle Black, ați studiat la Morehouse.
Nu m-au lăsat să intru la Spelman. A fost discriminare de gen.
Am fost nevoit să aleg Morehouse.
Spuneți-ne despre cum v-ați cunoscut!
Centrul Universitar din Atlanta era atunci cea mai mare formă de învățământ superior
pentru cei de culoare.
Pentru prima dată, studenții s-au unit pentru a face o schimbare,
iar cooperarea dintre noi a dus
la un boicot eficient
și la greve în centrul orașului Atlanta.
Era începutul anilor '60.
Era vremea să ne mobilizăm.
Dr. Karcheik e cercetător și istoric minunat
în domeniul drepturilor civile din Atlanta.
Prezentați-ne contextul puțin!
În istoria afro-americanilor, dorința lor de libertate
e o poveste lungă,
datând de la Reconstrucție.
Când v-ați organizat în Centrul Universitar din Atlanta,
ați pus paie pe foc.
LEGEA ANTILINȘARE
Generația voastră a vrut să-l distrugă pe Jim Crow.
Da.
Generația noastră s-a născut furioasă.
Brokaw a numit generația părinților mei „Cea mai bună generație”.
Acea generație a fost înrolată în armată
pentru a se duce în străinătate și a lupta pentru democrație,
ca la întoarcere să fie numiți „cioroi”,
să fie maltratați și jigniți în timp ce purtau uniforma.
Unii au fost linșați în uniformă.
Știam că asta nu era bine,
așa că eram pregătiți pentru a trece la acțiune.
Acțiuni radicale.
- M-am născut cu asta în sânge. - Așa e.
Încă adolescenți, acești activiști s-au pus în pericol
și și-au asumat sarcina de a scăpa spațiile publice de segregație.
A urmat o operațiune puțin cunoscută, dar extrem de impresionantă.
Aveam 16, 17 și 18 ani.
Iar eu tocmai împlinisem 19 ani.
Liderii au venit și ne-au spus:
„Trebuie să luptați și să mărșăluiți.”
Eu am fost de acord din prima. Nu puteam nici să-mi iau un hotdog.
Cum să folosești ușa din spate ca să-ți iei un hotdog?
Vin din Gary, Indiana.
Nu știam cum era la școală în Sud.
Așa că, pe 19 octombrie, ne-am alăturat acestor oameni.
Am plecat de la Colegiul Spelman
și ne-am întâlnit cu studenții de la Morehouse și din Atlanta.
Nu mi-a fost ușor,
pentru că mama mi-a spus: „Sper să n-o faci!”
Era foarte supărată pe mine.
Mi-a spus: „Te-am trimis la Spelman ca să primești educație,
și tu te duci acolo?
Ce faci acolo?”
Dar nu m-am putut abține.
MIȘCAREA STUDENȚILOR DIN ATLANTA
19 OCTOMBRIE 1960
Pe 19 octombrie, ne-am ocupat de magazinul Rich.
Cu un motiv bun.
Știam că, dacă Rich ceda,
toate celelalte cedau,
fiindcă era un magazin popular.
Am crescut mergând la Rich. Acolo era salonul de ceai Magnolia.
Era doar o ceainărie, dar pentru noi era magnifică.
Fețe de masă albe, servicii de porțelan, tacâmuri din argint.
Dar noi n-am mers niciodată acolo. Noi mergeam la subsol, într-un mic bar.
Nu era un restaurant pentru „colorați”.
Totul era și mai personal pentru noi.
Eram pregătită.
Iar organizatorii ne-au explicat cum urma să decurgă protestul.
Și ne-au spus:
„Dacă sunteți gata să intrați la pușcărie pentru șase luni,
așezați-vă în partea dreaptă!”
Eu și două dintre colegele mele
ne-am decis pe loc.
N-am stat pe gânduri. Eram hotărâte.
În dimineața zilei de 19 octombrie, liderii ne-au spus:
„Întoarceți-vă la cămin,
faceți-vă bagajele și pregătiți-vă cărțile!
Vi le vom aduce noi la pușcărie.”
La ce oră a început? Nu-mi mai amintesc.
Era dimineață.
Ne-am adunat în fața bibliotecii Trevor Arnett.
Ne-am ținut de mână, ne-am rugat și am cântat.
Unul din cântece spunea:
„Nimeni nu mă va da înapoi.”
- Ăsta era spiritul. - Da.
„M-am trezit în dimineața asta…”
Mai întâi, spuneam: „Cu gândul la Iisus.”
Și apoi: „M-am trezit în dimineața asta cu gândul la libertatea.”
Știam că Dumnezeu era cu noi
și că tot trecutul părinților, bunicilor și strămoșilor mei
erau viu în mintea mea în acea zi.
Experiențele pe care le-ați avut
nu pot fi înțelese
citind un manual.
Și simt acea prezență și semnificația istorică,
aici lângă voi.
Mi-ar plăcea să știu
despre evenimentul în sine
și ce ați pățit atunci,
ce vă amintiți
și ce ați încercat să uitați.
Îmi amintesc că, pe 19 octombrie,
am fost nevoiți să urcăm panta până la magazinul Rich
și acolo ne aștepta Klanul.
„Doamne, ce se va întâmpla cu mine?
Am 17 ani!”
Oamenii ăștia purtau robe albe.
Ne-au scuipat.
Te scuipau și te făceau „cioară”.
Iată-mă, un copil, ținând mica mea pancartă,
gândindu-mă că mama mă va ucide!
„Dar nu renunț!”
Apoi a sărit un om din mulțime
și m-a ars cu țigara.
- Aici! - Dumnezeule!
M-a ars!
Mă gândeam: „Mama sigur mă omoară acum.”
Ar fi trebuit să mă gândesc la rană, dar mă gândeam cum aveam să-i spun mamei…
- A pus mâna pe tine? - Că m-a ars cineva cu țigara.
„Cum îi spun mamei despre arsura asta?”
Dar m-am gândit: „Nu renunț. Nu-mi pasă.”
Am fost afectată când am văzut Klanul, când m-a ars cu țigara, dar nu m-am oprit.
În timp ce studenții activiști protestau și se adunau în spații publice,
grupurile religioase și lăcașurile de cult le ofereau sanctuar.
Precum moscheile,
unde musulmanii de culoare și membrii Națiunii Islamului
își hrăneau comunitatea, cultivând, vânzând
și preparând propria mâncare.
MOSCHEEA AL-ISLAM DIN ATLANTA
- Să ne descălțăm! - Bine.
Zaheer Ali e un istoric
a cărui activitate vizează Islamul din SUA
și istoria afro-americană.
Cu alte cuvinte, interlocutorul potrivit
pentru a înțelege rolul musulmanilor în mișcarea pentru drepturile civile.
- Frate Zaheer. - Da.
Aici, în Atlanta,
ne înțelegem eliberarea, în mare parte, raportându-ne la creștinism.
Mă întreb dacă asta devine, într-un fel,
povestea care predomină.
Oamenii se gândesc la eliberarea persoanelor de culoare
și la religiozitatea lor, în mare parte, din perspectivă creștină,
grație puterii incontestabile a bisericii.
Dar, când ne uităm la rolul musulmanilor în timpul mișcării pentru drepturi civile,
ca parte a luptei pentru libertate,
vorbim despre Națiunea Islamului,
care a susținut radical cauza
și a criticat supremația albilor.
Libertate pentru cei de culoare!
La mijlocul anilor '70, comunitatea a început să se dezvolte
spre ideologia tradițională a sunnismului.
Iar moscheea în care ne aflăm a luat parte la acea mișcare.
Comunitatea musulmană de culoare e o parte dinamică a culturii din Atlanta,
iar moscheea asta e unul dintre multele locuri
în care poți găsi plăcintă autentică cu fasole.
O plăcintă cu cremă dulce,
făcută din fasole albă, zahăr și condimente,
și a cărei rețetă e păstrată în secret de multe familii musulmane.
Ne vorbești despre originea
și semnificația culturală a plăcintei cu fasole?
Plăcinta cu fasole e creația Națiunii Islamului.
În dorința de a fi independentă,
Națiunea încearcă să-și asigure nevoile de bază.
Supermarketurile încurajează comunitatea de culoare
să cumpere hrana de acolo,
mai ales produsele musulmane de la fermele musulmane,
cum ar fi carnea de vită, pâinea și faimoasa plăcintă cu fasole.
Plăcinta cu fasole e
un simbol de autonomie, suveranitate și de identitate independentă.
Se dorea distanțarea de sclavie.
Plăcinta cu fasole seamănă cu plăcinta cu cartofi dulci.
- Bine. - Da?
Nu au același gust,
dar au aceleași condimente și arome.
Plăcinta cu cartofi dulci era văzută ca făcând parte din alimentația sclavilor.
Pentru a se îndepărta complet de asta, dar tot dorind un desert gustos,
a apărut plăcinta cu fasole.
S-a dorit mult păstrarea rețetei în cadrul comunității.
Da, poți găsi plăcinta doar în comunitatea musulmană.
Trebuie să cunoști niște musulmani ca să simți gustul ei original.
Da.
În contextul
însușirii mâncărurilor unei culturi de către altă cultură,
decizia de a păstra rețeta în comunitate a fost orientată spre viitor.
O persoană în vârstă mi-a zis:
„A fost miracolul nostru.”
A fost unul dintre darurile noastre
și nu ne poate fi luat.
Au fost încercări
de a „fura” plăcinta cu fasole,
dar n-au avut același gust,
aceeași textură
și, cel mai important, n-au avut tradiție.
- Salam alaykum. - Alaykum salam.
Vrem să-ți gustăm plăcintele.
Abia aștept!
Malikah Jordan, care a crescut lucrând în cofetăria familiei din Brooklyn,
e esențială în această comunitate datorită plăcintelor ei autentice.
Bine.
- După cum vezi, am mâncat câteva. - Văd asta.
Da.
Îmi amintesc că tata aducea acasă plăcinte cu fasole.
El lucra pentru o familie
care deținea restaurante în Atlanta.
- Da. - Yasin's.
- Yasin's! - Am văzut că ai făcut ochii mari.
Îmi plăcea că la mine acasă…
Eu am crescut într-o biserică creștină,
cu plăcinte cu fasole pe masă, pentru că tata știa ce era bun.
Corect.
- Aflase despre plăcinte de la restaurant. - Ia te uită!
A fost revelator pentru mine
să văd modurile
în care mâncarea și identitățile afro-americanilor și musulmanilor
au fost adiacente tot timpul.
Da, ca o religie a mâncării.
Poate că o persoană musulmană
nu va mânca
acolo unde se servește carne sau intestine de porc,
dar e posibil să fie plăcintă cu fasole la desert.
Da.
Mâncarea îi poate reprezenta la masă pe musulmani.
Da.
Da. Îmi place să văd un client fericit.
Așa știu că ești specială. Ești fericită când alții îți savurează mâncarea.
- Da. - Așa știu că-ți pasă.
- Pun iubire în plăcintă. Sper s-o simți. - Da. Și apreciez asta.
Super!
De unde ai rețeta?
O folosim de trei generații.
E de la bunica mea.
Ea și bunicul meu au avut două cofetării în Brooklyn, New York.
Îi eram alături mereu în bucătărie,
când pregătea plăcinta.
Știi de unde a luat bunica ta rețeta pe care ai moștenit-o?
Națiunea Islamului i-a testat plăcinta.
Aveau standarde.
Da.
Trebuia să fie autentică.
De fapt, în moschee, i-au gustat plăcinta și i-au zis:
„Bine, poți să o vinzi comunității.”
Deci a trebuit să luați aprobare, înainte să puteți vinde aici?
Da. A fost foarte important să iau aprobarea
și asta m-a consacrat în comunitate drept sora cu plăcintele cu fasole.
Afacerile și localurile celor de culoare
i-au ocrotit și i-au hrănit pe militanții mișcării pentru drepturi civile.
Restaurante precum Busy Bee,
Frazier's Cafe Society și Paschal's,
deținut și denumit după frații James și Robert Paschal,
au solidarizat cu activiștii studenți, care luptau să scape de Jim Crow.
Dl Eby Slack, de 72 de ani,
a lucrat la restaurantul Paschal's de mic.
A fost chelner
și i-a servit pe studenții activiști când au ieșit din pușcărie.
Dle Slack, din câte auzim, sunteți o legendă.
Spuneți-ne despre acest loc și cine sunteți!
Am crescut în locuințe sociale
și intram mereu la belele.
Așa că mama și tata
mi-au făcut cunoștință cu frații Paschal.
Ei m-au ținut ocupat cu diverse lucruri.
Cu timpul, am ajuns foarte apropiat de familia lor.
Într-o zi, Martin Luther King Jr. a zis:
„Am nevoie de ajutorul tău și al fratelui tău.
Dl Paschal i-a zis: „Cum vă putem ajuta?” „Căutăm un loc de întâlnire.”
„Eu și fratele meu avem un apartament în hotelul de la etaj.
Puteți să vă întâlniți acolo cât vreți.
Dar vă rog un singur lucru.”
Dr. King a spus: „Ce?” „Să mâncați puiul prăjit făcut de mine.”
Da.
Mâncarea e integrată în poveste
pentru că ea ne-a oferit
resursele economice și spațiul
ca să ne putem reuni și să ne punem la punct strategiile.
De multe ori, dr. King se întâlnea aici cu oamenii săi.
Multe dintre decizii au fost luate aici.
LIDER MIȘCARE PENTRU DREPTURI CIVILE
VREM SĂ SE FACĂ DREPTATE
În toată țara, bucătari și cofetari găteau pentru militanți.
Nu doar că-i hrăneau, dar îi și finanțau.
Bucătarul activist Georgia Gilmore s-a numărat printre ei.
L-am întrebat mereu pe Domnul dacă-mi va fi posibil vreodată
să mă mișc în voie
și să nu fiu nevoită să folosesc ușa din spate
sau să-mi cedez locul altcuiva.
Îi mulțumeam mereu Domnului fiindcă știam că-mi va asculta rugăciunea.
Și a făcut-o.
Georgia Gilmore e o comoară ascunsă.
Ea a fost foarte importantă în mișcarea pentru drepturi civile.
Pentru semi-finalista premiului Beard, cofetarul Cheryl Day,
e o onoare să ducă mai departe moștenirea activismului
de la cofetarii din Sud.
În 1955, după ce Rosa Parks a fost arestată
pentru că nu și-a cedat locul unui bărbat alb,
liderii drepturilor civile din Montgomery
au decis să forțeze integrarea sistemului de transport
prin organizarea unui boicot,
care avea să dureze 381 de zile.
Dar, dacă nu puteau folosi autobuzul, cum puteau ajunge la muncă?
Răspunsul a fost o flotă de mașini condusă de voluntari.
Și cum plăteau?
Georgia Gilmore a găsit soluția.
A creat o bucătărie secretă,
cu denumirea „Clubul de Nicăieri”,
pentru că rețeaua de cofetari și bucătari
care găteau pentru a finanța boicotul trebuia să rămână secretă.
Când oamenii o întrebau: „De unde vine toată mâncarea asta?”
Ea răspundea: „De nicăieri.”
Înțelesese că avea puterea
să facă și să vândă prăjituri și plăcinte.
Vindea mâncare și strângea fonduri.
Ne puteți da mai multe detalii despre cum a făcut asta?
Practic, a creat un traseu alternativ ca oamenii să ajungă la muncă.
A creat un întreg sistem.
Le plătea combustibilul, asigurarea, totul.
Voia să se asigure că puteam ajunge la muncă,
ca să ne câștigăm existența, fără să urcăm în autobuz.
Da. Știm că Georgia Gilmore
și-a folosit produsele
pentru a finanța mișcarea,
dar de unde cumpărau oamenii plăcintele și prăjiturile?
Din spațiile noastre sigure.
Saloane de coafură, frizerii.
Biserici. În locurile în care ne adunam.
Era nevoie ca acele spații
să fie afaceri cu patroni de culoare.
Gândește-te! Te duci la frizerie.
De câte ori ți-au vândut ceva la frizerie?
De nenumărate ori.
De fapt, vizavi de cofetărie e o frizerie.
Când ne-am mutat acolo,
am vrut să le spun
că sunt o sursă de mândrie în acest cartier.
Așa că am început să le aduc biscuiți, plăcinte, torturi.
Odată ce am primit aprobarea de la ei,
afacerea a mers ca pe roate.
- A decolat. - Da.
Cheryl Day face parte dintr-un șir lung de femei
care au definit bucătăria sudică.
Ea păstrează tradițiile, tehnicile și poveștile acestor eroi necunoscuți
și astăzi.
Povestea mea pornește de la stră-străbunica mea sclavă,
Hannah Queen Grubbs,
care era cofetar.
Făcea torturi mici și delicate,
glazurate în culori pastelate.
- Meseria asta face parte din ADN-ul dvs. - Da. Și mie îmi place să cred asta.
Continuați tradiția Georgiei Gilmore
și vindeți în spațiile afacerilor din comunitate.
Credeți că munca dvs. de azi face parte din moștenirea asta?
Da.
Fac parte
dintr-o nouă generație de cofetari care o omagiază pe Georgia Gilmore.
Când se fac schimbări sociale,
noi suntem acolo și facem prăjituri
ca să strângem bani pentru lucruri importante.
Aceasta e plăcintă la tavă.
Când vrei să strângi bani pentru a schimba ceva,
precum mișcarea pentru drepturi civile,
faci plăcinta într-o tavă mare,
ca să poți vinde mai multe porții.
Am folosit piersici proaspete din Georgia
și lămâiță.
O să fie bună.
E bună, nu?
Piersici din Georgia.
E super bună.
Misiune îndeplinită!
FRIZERIE
TUNSORILE LUI DOC
FRIZERIE
În prima linie a mișcării, erau muncitorii simpli
bucătarii, menajerele, cosmeticienele și frizerii vremii,
și au avut rolul lor.
Unchiul Tom e mort.
Nu a fost îngropat, dar e mort.
- E mort. - S-a dus.
Persoanele de culoare care se susțin
ajută la păstrarea banilor în comunitate,
ca să ne putem finanța mișcările.
Acest aranjament i-a ajutat și pe militanții
precum Charles Black, dr. Georgianne Thomas
și Marilyn Pryce Hoytt,
care au luptat în prima linie
când au mărșăluit pe 19 octombrie 1960
spre magazinul Rich.
Mișcarea a fost intergenerațională.
Persoanele de culoare erau solidare,
dar, indiferent de statutul social sau de locul în care trăiau,
ei erau cu toții oprimați.
Toți contribuiau în moduri diferite.
Norris Herndon, președintele Companiei de Asigurări de Viață,
cel mai bogat bărbat de culoare din SUA,
la acea vreme,
a oferit mișcării sute de mii de dolari
pentru a-i elibera pe studenți.
Toți au înțeles, înainte să iasă la protest,
că puteau fi arestați.
Aveai ocazia să pleci.
Toți au înțeles asta de la început.
Așadar, vă organizați în funcție de riscul asumat de fiecare.
Planul era foarte serios și detaliat.
Era important ca oamenii să înțeleagă
cu ce se confruntau și ce riscuri își asumau.
Când a venit 19 octombrie,
mișcarea era în desfășurare
cu câteva proteste pe care le făcusem în martie,
și pierdem din avânt.
Lonnie King a fost președintele mișcării, care l-a convins pe Martin King Jr.
să se lase arestat la magazinul Rich.
Dr. King a acceptat să facă asta în ceainăria Magnolia,
cu condiția să fie însoțit de niște domnișoare frumoase.
Nu spune asta!
De asta era Marilyn Pryce în poză.
Ea era una dintre femeile găsite de Lonnie
care aveau să fie arestate cu Martin King.
Și Blondean.
Blondean era cealaltă.
E o poză cu ei doi pe bancheta din spate a mașinii de poliție.
Am intrat în magazin.
Am luat liftul până la etajul al șaselea
pentru a face protest la ceainărie.
Managerul a venit și a zis: „Ce vreți?”
Noi i-am spus: „Vrem doar să mâncăm ceva.”
Ne-a răspuns: „Voi chema poliția.”
Așa că am fost escortate,
alături de reverendul King și Lonnie King,
de un polițist,
de la ușa magazinului Rich,
până la mașina de poliție.
Bine.
Mai întâi, cred că ne-au dus la pușcăria din oraș,
unde ne-au făcut poze și ne-au luat amprentele,
dar, de acolo, ne-au dus la pușcăria din Fulton.
Am putut să dăm un singur apel.
Așa că l-am sunat pe tata și i-am spus:
„Tată, ia ghicește! Sunt în pușcărie.”
Mi-a zis: „Bine. Ți-o dau pe mama ta.”
Atunci mi-a stat inima.
Din fericire, pe 20 octombrie, ziua care a urmat protestului,
și-au deschis ziarele, și acolo apărea Marilyn Price,
pe prima pagină.
Da!
Mama era mândră de faptul că fiica ei apărea în ziar.
Da.
În fotografia aceea emblematică,
nu se citea frică în ochii mei.
Se citea hotărâre.
De parcă mă născusem pentru acea zi.
- Da, 19 octombrie 1960. - Acesta era spiritul de atunci.
După ce King a fost arestat
și ținut în pușcărie vreo nouă zile,
Bobby Kennedy l-a convins pe John Kennedy să-i permită să-l sune la judecător,
și asta a dus la eliberarea lui Martin.
Campania Kennedy a publicat „Bomba Albastră”.
Era un fluturaș care descria situația
și care fusese distribuit în orașele mari cu populație mare de culoare.
În urma acestei acțiuni,
mulți dintre cei care votau cu republicanii
și-au schimbat votul în favoarea democraților.
Pentru prima oară.
Asta a dus la alegerea lui Kennedy după o cursă foarte strânsă cu Nixon,
care era în frunte înainte.
Negrii l-au pus în funcție. Asta se scria.
Ziua de 19 octombrie a dus la victoria lui Kennedy.
Categoric.
Vă ascult și mă gândesc
că erați atât de tineri, dar aveați multă putere!
Credeți că organizarea a fost sursa puterii?
Un lucru care ne-a caracterizat mișcarea,
de care sunt mândru, e că a fost o mișcare altruistă.
De asta ne-au susținut oamenii
și asta ne-a adus succesul.
Restaurantul Paschal era foarte special
pentru că, după ce ne arestau și ne eliberau noaptea,
Paschal's rămânea deschis și ne servea
pui prăjit, salată de cartofi și ceai dulce.
Vreau să o citez pe minunata Ella Baker.
Ea a spus că scopul nu era să putem mânca hamburgerul la restaurant.
Era vorba despre drepturi civile și încălcarea drepturilor omului.
Astăzi, această mișcare e tot despre aceste drepturi.
Vreau să vă mulțumesc
pentru toate deceniile
în care le-ați oferit oamenilor condițiile de a organiza întâlniri ample
într-un restaurant în care să-și poată sărbători realizările.
Și, cel mai important, să mănânce cu demnitate.
Eu am crescut aici în Atlanta
și am moștenit toate realizările dvs.
Mă întreb dacă ne vom putea ridica la înălțimea realizărilor dvs.
Dar vă pot spune că, la nivel personal,
plec schimbat de la această întâlnire
și mai implicat
în acțiunea de eliberare a persoanelor de culoare,
decât am fost până acum.
Am vorbit cu mulți tineri de-a lungul anilor și am încredere
în succesul generațiilor următoare.
Tot mai mulți preiau singuri inițiativă.
Da.
E important ca tu să duci asta mai departe.
Astfel, cineva de 16, 17 sau 15 ani va ști
că e în regulă să facă ceva diferit.
Să ne plecăm capetele!
Doamne, apelăm la tine în seara asta, după ce ne-am împărtășit poveștile,
vorbind despre ce am fost binecuvântați să facem în numele Tău
în anii '50 și '60,
ca să ajutăm generațiile actuale și viitoare.
Doamne, binecuvântează-ne în continuare
pe drumul acesta al vieții.
În numele lui Iisus, ne rugăm. Amin.
Amin.
Vreau să gust peștele.
Da.
- Unde e sosul iute? - Da.
Grație eforturilor studenților activiști și altor persoane din țară,
scopul integrării restaurantelor
a fost adoptat de cel mai înalt demnitar.
Prin urmare, cer Congresului să adopte legi care să le ofere tuturor
dreptul de a fi serviți în unități publice.
Hoteluri, restaurante, teatre,
magazine și alte unități similare.
Riscurile asumate de ei în adolescență
au meritat și simțim asta și astăzi.
Legea Drepturilor Civile din 1964 a fost aprobată,
oferindu-le afro-americanilor dreptul de a mânca
în orice restaurant din țară.
Efectele activismului lor se văd și azi
la tineri antreprenori,
precum bucătarul premiat și autorul unei cărți de bucate,
Todd Richards,
și binecunoscuta scriitoare culinară
și bucătar, Erika Council,
ale căror eforturi de a-și ține localurile în ochii lumii au ajuns o mișcare în sine.
Am crescut în Atlanta și îmi amintesc de tine
ca fiind unul dintre primii și cei mai cunoscuți bucătari de culoare
din oraș.
Vocea ta e foarte importantă,
așa că vreau să aprofundăm filosofia ta,
și cum s-a dezvoltat ea în acești ani.
La decernarea premiilor, toate naționalitățile erau pe scenă,
dar nimeni nu ne reprezenta cultura.
Am fost nevoit să fac introspecție
ca să înțeleg că mă descurcam bine gătind preparatele altora,
dar ce făceam pentru comunitatea mea?
Mai ales într-un oraș ca Atlanta
și în cartierul Old Fourth Ward,
epicentrul mișcării pentru drepturi civile.
Cum pot eu să gătesc preparatele altora,
să câștig premii și să nu-mi spun povestea?
Și cum ne întregim cartierele?
- Spunându-ne povestea în farfurie. - Îmi place.
Ce culoare!
Mă bucur că sunteți aici amândoi
și vreau să vă servesc mâncare delicioasă.
Bunica gătea multe feluri de mâncare.
Duminica mâncam mereu pui,
dar nu-l prăjea de fiecare dată.
Îl frigea, îl cocea sau îl fierbea.
Am reinterpretat puiul fript și am folosit saramură cu ceai dulce și afine.
Am adăugat sare în ceaiul dulce.
L-am lăsat peste noapte, apoi am fript puiul.
Pielea e caramelizată și capătă culoare frumoasă,
grație zahărului din ceai.
Iar gustul e intens.
La final, se simte gustul înțepător al afinelor.
Pentru mine, gustul e umami.
E foarte suculent.
Serios.
E gătit ca pe vremuri.
Da.
- Puiul ăsta e excelent. - Da.
Vreau să fac un sandvici cu pogăcelele Erikăi.
Acestea sunt pogăcele cu porumb.
- Mulțumesc. - Conțin porumb proaspăt ras.
Îmi place cum se rup.
Eu apreciez și porumbul,
care e din belșug.
- Mâncarea bună conține legume. - Da.
Noi am mâncat legume. În Carolina de Nord, erau legume și porci.
Vara aveam mereu porumb și roșii.
Le-am folosit mereu la pogăcele.
Strămătușa Mabel folosea lapte de porumb.
Fierbea supa, apoi laptele.
M-am gândit să fac și eu la fel.
E interesant
că Erika folosește roșii în pogăcele.
Mie mi-au plăcut dintotdeauna pogăcelele cu roșii.
Și, dacă folosești oțet de sherry în dulceață, obții un gust acid aparte.
Foarte bune!
Bunica din partea mamei făcea pogăcele.
Rudele din partea mamei, care sunt din Goldsboro,
erau implicate în comunitate.
Nu numai că m-au învățat să gătesc,
dar mi-au povestit despre acele vremuri.
Aveam zece ani când am auzit povestea.
Odată, când serveau masa la restaurant, un grup de elevi albi s-a așezat la masă.
A spus că devenise agitată.
Nu știa dacă trebuia să se ridice.
Dar le-au împins platoul de pe masă și i-au întrebat:
„Vreți și voi? Sunt bune.”
Deși trecuseră mulți ani, felul în care descria totul…
I-am spus: „Vai, bunico!”
Era afectată.
Asta se datora faptului că nu mai stătuse la masă cu albi.
„Stai la masa mea și vrei să mănânci cu mine?”
Prima dată când am vorbit despre pogăcele, mi-a spus povestea asta.
A fost un lucru profund pentru mine.
Retrăiesc totul când gătesc.
Când vine vorba despre drepturi civile,
dacă vorbești cu cei din familie…
Eu am crescut în jurul bătrânilor și am auzit poveștile.
Pe atunci, totul era un act de rezistență.
Numai să te trezești dimineața și să exiști a fost un act de rezistență.
E o poveste foarte profundă
despre bunica ta și…
Pogăcele.
Da.
Alegerea de a-ți însuși identitatea pe deplin a fost mereu
cea mai mare formă de rezistență.
Categoric.
De asta mâncarea noastră e importantă,
pentru că, dintr-o singură mușcătură, poți spune o poveste.
Să vorbim despre provocările cu care v-ați confruntat
încercând să vă deschideți afacerile!
Cea mai mare provocare e să deții spațiul în care gătești.
Am văzut situații în care dezvoltatorii te evacuează.
Dacă mergi pe Bulevardul Auburn, observi gentrificarea.
În afară de Todd, de mine și de alți câțiva bucătari de culoare,
suntem inexistenți.
Dezvoltatorii, care majoritatea sunt albi,
au posibilitatea să ne distrugă cartierele
și să construiască spații inaccesibile.
Ne-au învățat să ne fie rușine cu mâncarea noastră.
Că nu trebuia servită nimănui.
Că tehnicile noastre nu erau bune.
Că eram așa și pe dincolo.
Clișee și stereotipuri legate de puiul prăjit.
Că are multă grăsime…
Și e câte un local la fiecare colț, în cartierele noastre.
- Și nu-s ale noastre. - Da.
Alții ne copiază mâncarea și profită de asta.
Gentrificarea e o formă aparte de violență
pentru că nu e vorba doar de faptul că suntem alungați
și că nu mai locuim aici,
ci ni se șterge cultura.
Îmi doresc ca oamenii din Atlanta
să încerce să protejeze asta împreună.
Comunitatea noastră e foarte puternică.
Mă uit la ce reușim să realizăm
când ne unim și spunem:
„Suntem o familie. Vom strânge bani și vom construi acest centru comunitar.”
În cartierele cu persoane de culoare, multe biblioteci, farmacii și librării
au fost construite de comunitate,
din donații.
Am făcut asta fiindcă am știut că trebuia să răzbatem singuri.
Și cred că trebuie să revenim la asta.
Asta chiar ar fi o afacere de familie.
- Spuneam că… - Chiar este!
Dar suntem în Atlanta.
- N-a fost un discurs. - Sunt de acord.
Am fost foarte mândru
că am crescut în Atlanta și că m-am născut în Atlanta.
M-am simțit mereu atașat
de acest cartier, în mod particular.
Primele mele amintiri din Atlanta…
Mama a urmat cursurile Universității Clark.
Asta era tot ce…
Știți deja toate astea.
- Da. - Da.
Așa că încă avem o șansă
în această comunitate
să conservăm această istorie.
Acum vedem oameni
care se întorc în comunitate, absorbiți de bucătăria noastră și spun:
„Asta e baza mâncării de aici.”
Mâncarea noastră e valoroasă.
Mâncarea de la țară sau din Sud. Nu contează cum o numești.
Nu doar că ne-ați făcut să credem că nu e bună,
ca s-o copiați și să faceți bani,
dar ne-ați făcut să credem că noi n-o puteam vinde,
în timp ce voi deschideați restaurante și cereați 100 de dolari pe farfurie.
Acum ne revenim și spunem: „E a noastră.”
S-o revendicăm!
Ce predică!
Da, dați-mi un amvon!
Poate să-și facă biserică.
Putem găti pogăcele și pui și să ne adunăm la vorbă.
Deși extinderea și dezvoltarea sunt normale în multe orașe,
gentrificarea șterge însăși cultura care le-a construit.
Cum reacționăm?
Cum putem să ne împotrivim?
Atlanta s-a schimbat mult față de cum o știam când eram copil.
Nu știu ce putem încă păstra.
Dar nu sunt descurajat.
Câtă vreme există bucătari precum Todd și Erika,
cofetari precum Cheryl și MJ,
și localuri cu patroni de culoare, precum Paschal's,
Atlanta va avea întotdeauna un loc
în istoria obstacolelor doborâte cu ajutorul mâncării.
În timp ce oamenii obișnuiți cereau dreptate prin sfidare
în toate formele,
astăzi, o nouă generație de fermieri,
activiști culinari
și bucătari
preia frâiele,
revendicând obiceiurile noastre culturale
și întorcându-se la origini
pentru a scrie următorul capitol din eliberarea persoanelor de culoare.
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică