Atlanta, Georgia.
Jeg vokste opp her.
Det er stedet hvor jeg først forelsket meg i mat.
Mat som har en utrolig dyp tilknytning
til borgerrettsbevegelsen.
Det var mat som både mobiliserte og finansierte bevegelsen.
Jeg er hjemme for å møte tre tidligere studentaktivister
som planla og utførte en rystende borgerrettsoperasjon
for å desegregere restauranter,
og la svarte amerikanere få spise med verdighet.
HIGH ON THE HOG: HISTORIEN OM AFROAMERIKANSK MATKULTUR
MOTSTANDEN
Byen min gir fortsatt gjenlyd av borgerrettsbevegelsens sak.
Dette er et sted hvor demonstrasjoner og politisk strategi
boblet frem fra hvert gatehjørne,
spesielt protestene styrt av svarte studenter,
som innledet en ny stil av aktivisme.
De første ukene i 1960
eksploderte demonstrasjonene som ble kalt "sitt-ned-bevegelsen" over Sørstatene.
Studenter på høyskoler som Morehouse og Spelman
organiserte mange demonstrasjoner og fikk effektivt slutt på
et Jim Crow-segregert system
som hindret afroamerikanere i å bli servert på offentlige steder.
Flere tiår senere er de tidligere studentaktivistene
dr. Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt,
og Charles Black gjenforent på Paschal's,
en svarteid restaurant som støttet aktivistene på 60-tallet.
Det er en stor ære for meg å være her med dere på Paschal's.
Det er svært viktig for meg at vi sier navnene deres i dag
og gir dere alle anledning
til å løfte frem navnene på andre som ikke er her.
Mr. Black, jeg ser du er Morehouse-mann.
De slapp meg ikke inn på Spelman grunnet kjønnsdiskriminering.
Så jeg måtte gå på Morehouse.
Fortell om deres opprinnelige forbindelse.
Atlanta University Center var den gang den største konsentrasjonen
av høyere utdanning for svarte i landet.
Og for aller første gang
sto elevene samlet for å skape endring,
og samarbeidet mellom oss alle
førte til en effektiv boikott, og streikevakter i hele Atlanta sentrum.
Dette er tidlig på 60-tallet.
Dette er en mobiliseringstid.
Dr. Karcheik, som er en akademiker
og historiker av alt relatert til Black Atlanta og borgerrettigheter,
kan du gi oss en liten kontekst?
Når du ser på afroamerikanernes historie og deres søken etter frihet,
er de en del av en lang borgerrettsfortelling,
som går tilbake til Rekonstruksjonstiden.
Da dere organiserte i Atlanta University Center,
så førte det til at det antente en brann.
STØTT ANTI-LYNSJELOVEN
Og deres generasjon ville fjerne Jim Crow-lovene.
-Ja. -Ja.
Min generasjon var forbanna fra fødselen av.
Mine foreldre var generasjonen som Tom Brokaw kalte "Den største generasjon".
Det var den generasjonen som ble innkalt til militæret
for å dra utenlands og kjempe for demokrati i verden,
bare for å komme tilbake og bli kalt "nigger".
Og for å bli mishandlet og hånet mens de bar uniform,
noen ble og med noen lynsjet i uniformen.
Vi visste at alt ikke stemte, så vi var forberedt på det vi gjorde.
Radikalisert.
-Født radikalisert, egentlig. -Det stemmer.
Disse tenåringsaktivistene satte kroppene sine på spill,
og tok jobben med å desegregere restauranter og andre offentlige rom,
noe som førte til en lite kjent,
men ekstremt virkningsfull, borgerrettsoperasjon.
Vi var 16, 17, 18.
Og jeg hadde nettopp blitt 19.
Lederne kom og snakket med oss og sa:
"Dere må kjempe. Dere må marsjere."
Jeg var den første fordi jeg ikke kunne spise en pølse.
"Hva mener du? Må du gå til bakdøra for å få en pølse?"
Jeg er fra Gary, Indiana.
Jeg ante ikke hva det innebar å komme på skolen i Sørstatene.
Så den 19. oktober reiste vi oss og fulgte disse folkene.
Vi gikk ut fra Spelman College,
og møtte gutta fra Morehouse
og studentene på universitetet i Atlanta.
Det krevde noe av meg,
for moren min hadde sagt: "Du bør ikke gjøre det."
Hun var så sint på meg. Hun sa:
"Jeg sendte deg til Spelman for å få en utdannelse,
og hva er det du gjør der nede?"
Men jeg kunne ikke la være.
ATLANTA STUDENTBEVEGELSE
Den 19. oktober fokuserte vi på varehuset Rich's,
og med god grunn. Vi visste at hvis Rich's ga seg,
så ville alle andre gi seg,
fordi Rich's var alles favorittbutikk.
Vi vokste opp med Rich's. Der lå Magnolia Tea Room.
Og det var bare en restaurant, men for oss…
-Hvite duker. -Det virket storslått.
-Hvite duker, porselen og sølvtøy. -Ja, sølvtøy. Stemmer.
Men vi gikk aldri dit. Vi gikk ned til kjelleren
hvor det var en liten snackbar.
Det var ikke en restaurant for fargede.
Det gjorde det enda mer personlig for oss.
Så jeg var klar.
Og så forklarte arrangørene oss
hva aksjonen skulle dreie seg om.
De sa til oss:
"Hvis du er forberedt på å sitte i fengsel i seks måneder,
gå til høyre side av rommet."
To av romkameratene mine og meg,
vi gikk automatisk. Vi tenkte ikke på det. Vi visste.
På morgenen den 19.
sa lederne til oss: "Gå tilbake til sovesalen,
pakk sekken din, gjør bøkene klare.
Vi henter dem og gir dem til deg i fengselet."
Når begynte det? Jeg husker ikke tidspunktet.
Det var på morgenen. Og vi samlet oss foran
biblioteket på AU Center.
Vi holdt hender og ba.
-Ja. -Vi sang sanger.
Og en av dem var:
"Ain't gonna let nobody turn me around."
Sånn skal det låte.
-Vi hadde den ånden. -Ja.
Og "I woke up this morning with my mind",
og først sang vi jo: "stayed on Jesus", ikke sant?
Men neste linje: "I woke up this morning with my mind stayed on freedom."
Jeg visste at Gud var med oss
og at alt som hadde vært i min bakgrunn,
mine foreldre, mine besteforeldre og forfedre
var med meg der den dagen.
Erfaringene som dere alle hadde,
dette er ikke historier som kan forstås
ved å lese en lærebok.
Og jeg føler nærværet og den historiske betydningen
av å være med dere her. Jeg vil gjerne vite
om selve hendelsen,
og hva som skjedde med dere,
hva dere husker,
hva dere prøvde å glemme.
Jeg husker at den 19. oktober
måtte vi gå opp bakken til Rich's,
og Klanen ventet på oss.
Jeg tenkte: "Gud, hva vil skje med meg? Jeg er 17 år gammel!"
De hadde på seg hvite kjortler.
De spyttet på oss.
Folk spytter på deg og kaller deg "nigger".
Her er jeg, et barn, og jeg går med min lille plakat,
og tenker: "Mamma kommer til å drepe meg, men jeg gjør det uansett."
Og en mann hoppet ut av folkemengden.
Han lager et sigarettmerke på armen min.
-Her. -Herregud.
Og brenner meg.
Og jeg står der og tenker: "Mamma dreper meg virkelig nå."
Skulle tro jeg ville tenke noe annet.
Jeg tenkte: "Hvordan skal jeg si det til mamma?"
-La han hendene på deg? -Han presset en sigarett på meg.
Hvordan forteller jeg mamma hvordan jeg ble brent?
Og den dagen tenkte jeg: "Jeg gjør dette. Jeg bryr meg ikke."
Og da jeg så Klanen, da gjorde det noe med meg.
Da han brente meg, gjorde det noe med meg. Men det stoppet meg ikke.
Mens studentaktivister protesterte
og gjorde offentlige rom til sine hovedkvarter,
ga religiøse grupper og gudshus dem et fristed.
Som moskéene der svarte muslimer og medlemmer av Nation of Islam
brødfør fellesskapet med å dyrke, selge,
og lage sin egen mat.
-La oss ta av oss skoene. -Ok.
Zaheer Ali er en historiker
med fokus på islam i Amerika og afroamerikansk historie.
Med andre ord, helt riktig person å sette seg ned med
for å forstå svarte muslimers rolle
i borgerrettsbevegelsen.
-Greit, broder Zaheer. -Ja.
Her i Atlanta er mange av måtene
som vi forstår vår svarte frigjøring på
mest gjennom kristendommen.
Jeg lurer på om det på en måte blir
den rådende fortellingen.
Når folk tenker på svart frigjøring og svart bevegelse
og svart religiøsitet i Amerika,
så er det oftest gjennom en kristen linse
grunnet den ubestridelige kraften i den svarte kirken.
Men når vi ser på muslimenes rolle under borgerrettsbevegelsen
som en del av den bredere svarte frihetskampen,
snakker vi først og fremst om Nation of Islam,
som radikalt bekreftet svarthet på alle måter og bekjempet hvit makt.
Frigjør alle svarte menn, kvinner og barn.
På midten av 70-tallet begynte Nation of Islam å utvikle seg mot
et mer klassisk, tradisjonelt uttrykk av sunniislam.
Og moskeen vi er i er en del av den bevegelsen.
Det sorte muslimske fellesskapet er en pulserende del av Atlanta-kulturen,
og denne moskeen er et av mange steder du kan finne en ekte bønnepai.
En søt vaniljesauspai
lagd av hvite ertebønner, sukker og krydder
i en kombinasjon som mange muslimske familier
holder hemmelig den dag i dag.
Kan du si noe om opprinnelsen og den kulturelle betydningen av bønnepaien?
Bønnepaien
er skapelsen av Nation of Islam.
I ønsket om å være selvforsynt,
prøver Nation of Islam å dekke grunnleggende behov.
Supermarkedkjeden deres oppfordrer de svarte
til å kjøpe maten deres der,
spesielt muslimske produkter fra muslimske gårder,
som kjøtt, brød, og så klart den berømte muslimske bønnepai.
Bønnepaien er et symbol
på autonomi og suverenitet, og en selvstendig identitet
og søken etter noe som var så fritt som mulig
fra arven etter slaveriet.
Og bønnepaien er beslektet med søtpotetpaien.
-Ok. -Ikke sant?
Det smaker ikke helt likt,
men har noen av de samme krydderne og smakene.
Og søtpotetpaien ble sett på som en arv fra slavedietten.
Så for å komme helt vekk fra det,
men likevel med ønske om en velsmakende dessert,
dukket bønnepaien opp.
Det har vært mye intensjon
rundt det å holde oppskriften innen fellesskapet.
Ja, denne paien er noe som du må komme inn i fellesskapet for å få.
Du må kjenne noen muslimer
for å få den originale oppskriftssmaken.
Ja. Vi har samtaler
rundt en bredere kulturell tilegnelse av mat,
men dette var fremtidsrettet
med bønnepaien som sier: "Vi skal holde dette for oss selv."
Jeg snakket med en av de eldre som sa:
"Dette var vårt mirakel."
Dette var en av gavene våre,
og det er ikke noe som kan bli tatt.
Det har vært forsøk på
å kolonisere bønnepaien,
men de har bare ikke
samme smaksprofil. De har ikke samme konsistens,
men viktigst av alt, de har ikke fellesskapet.
-Salaam aleikum. -Aleikum salaam.
Vi er klare til å smake paiene dine.
Jeg gleder meg.
-MJ. -MJ. Ja.
Malikah Jordan, som vokste opp i familiens bakeri i Brooklyn,
er nå en viktig del av dette fellesskapet på grunn av hennes autentiske bønnepaier.
Ok.
-Som du ser, har jeg spist mange. -Det ser jeg.
Ja.
Jeg husker at faren min tok bønnepaier med hjem.
Og han jobbet for en familie
som hadde sjømatrestauranter i Atlanta.
-Ja. -Yasin's.
-Yasin's! -Jeg så øynene dine bli store.
Jeg elsker at i min egen husholdning,
hvor vi vokste opp i en kristen kirke,
vokste jeg også opp med bønnepai på benken.
-For faren min visste hva som var godt. -Stemmer.
Og han ble hekta på paiene på Yasin's.
Hør.
Det har vært veldig opplysende for meg
å se hvordan våre svarte amerikanske
og svarte muslimske identiteter og vår mat
har gått side om side hele tiden.
Ja, det er som en matforkynnelse.
Kanskje en som er muslim ikke vil spise ved et bord
hvor det serveres svinekoteletter eller innmat,
men det kan være en bønnepai på det bordet til dessert.
Ja.
Så det er en måte svarte muslimer bidrar,
om ikke personlig, så i maten.
Ja.
Jeg elsker å se kundene mine nyte paien.
Det er slik jeg vet at du er ekte,
på grunn av gleden du føler ved å se andre spise maten din.
-Ja. -Slik vet jeg at du bryr deg.
Jeg har det i paien. Håper du smaker det.
Det gjør jeg. Og jeg ser det. Takk for det.
Kult.
Hvor stammer oppskriften din fra?
Den er tre generasjoner gammel.
Den stammer fra bestemoren min.
Hun og bestefaren min eide to bakerier i Brooklyn, New York.
Og jeg var alltid på kjøkkenet og så på mens hun lagde bønnepai.
Vet du hvor bestemoren din fikk oppskriften sin som du har arvet?
Hun kom fra Nation of Islam. De var nøye på bønnepaien.
-Der lå listen høyt. -Stemmer.
Den må være ekte.
Og faktisk, i denne moskeen, smakte de paien og sa:
"Ok, du kan sette opp bod. Du kan selge til fellesskapet."
Så du måtte få godkjent paiene dine før du begynte å selge her?
Ja. Det var stort for meg å bli ønsket velkommen,
å få etablere meg i fellesskapet
som bønnepai-søsteren.
De svarteide bedriftene og restaurantene
stilte opp for å beskytte og brødfø
borgerrettsbevegelsens fotsoldater.
Restauranter som Busy Bee,
Frazier's Cafe Society og Paschal's,
eid og oppkalt etter brødrene James og Robert Paschal,
var solidariske med studentaktivister som kjempet mot Jim Crow-lovene.
82 år gamle Mr. Eby Slack
har jobbet på Paschal's siden han var guttunge.
Han var kelner,
og serverte studentaktivister da de ble løslatt fra fengsel.
Mr. Slack, du er en legende.
Fortell oss hvor vi er. Fortell oss hvem du er.
Jeg vokste opp i forstedene,
og jeg havnet ofte i trøbbel.
Så min mor og far introduserte meg for Paschal-brødrene,
og de holdt meg opptatt med små ærender.
Og etter hvert som tiden gikk, ble jeg veldig nær familien.
En dag sa Martin Luther King jr.:
"Jeg trenger hjelp fra deg og broren din hvis dere kan."
Og Mr. Paschal sa: "Hva kan vi gjøre?" Han svarte: "Jeg trenger et sted å møtes."
Mr. Paschal sa: "Vel, broren min og jeg har en hotellsuite ovenpå.
Møt gjerne der så lenge og så mange ganger du vil.
Jeg ber bare om én ting. Ett stort spørsmål."
Dr. King spør: "Hva da?" "At dere spiser min stekte kylling."
Ja.
Maten er så forankret i historien
fordi maten er det som faktisk ga oss
de økonomiske ressursene og det fysiske rommet
for å kunne samles og gjøre strategiarbeidet.
Mange ganger har dr. King omgruppert sine folk her.
Mange av avgjørelsene ble tatt her på Paschal's.
BORGERRETTSLEDER
VI MÅ HA RETTFERDIGHET
Over hele landet ble borgerrettsbevegelsen matet
av chefer og bakere som tok ansvar,
ikke bare ved å brødfø bevegelsen, men ved å finansiere den,
som chefen og aktivisten Georgia Gilmore.
Jeg hadde alltid spurt Herren om det noen gang ville bli mulig for meg
å bare kunne rusle rundt
og ikke måtte bekymre seg for å gå inn bakdøren
eller reise meg og gi noen andre setet mitt.
Da takket jeg alltid Herren fordi jeg visste at han ville svare.
Og det gjorde han.
Jeg tror Georgia Gilmore er en av de skjulte skattene
som utgjorde en stor forskjell i borgerrettsbevegelsen.
For James Beard-semifinalist baker Cheryl Day
er det en ære å få fremheve arven etter aktivismen
fra de svarte Sørstatsbakerne.
I 1955, etter at Rosa Parks ble arrestert
for å ikke ha gitt setet sitt til en hvit mann,
besluttet borgerrettsledere i Montgomery, Alabama
å tvinge integreringen av bussystemet
ved å organisere en boikott
som skulle vise seg å vare i 381 dager.
Men hvis de ikke kunne ta bussen, hvordan kom de svarte seg på jobb?
Svaret var en rekke biler kjørt av frivillige.
Men hvordan betaler du for det?
Georgia Gilmore hadde løsningen.
Hun skapte et hemmelig, bortgjemt kjøkken
som hun kalte "Klubben fra ingensteds",
for dette nettverket av bakere og kokker
som lagde mat for å finansiere boikotten
måtte holdes hemmelig.
Men når folk spurte henne: "Hvor kommer all denne maten fra?",
så hun sa bare: "Fra ingensteds."
Hun innså at makten hun hadde
var å lage og selge kaker og paier.
Hun kunne gi næring til borgerrettsbevegelsen.
Kan du gi oss litt mer detaljer om eksakt hvordan hun gjorde dette?
Hun skapte i praksis en alternativ måte for folk å komme seg på jobb på.
Hun skapte et helt system.
Dette betalte for bensin, det betalte for forsikring, hva som helst.
Hun ville sørge for at vi fortsatt kunne komme oss på jobb
for å tjene penger uten å måtte ta den bussen.
Ja. Vi vet at Georgia Gilmore bruker bakverk
som en måte å finansiere bevegelsen på,
men hvor kjøper egentlig folk
paiene og kakene?
På alle våre sikre plasser.
Frisørsalonger, barbersalonger.
Kirker. Hvor enn vi samlet oss.
Disse sikre plassene måtte ha vært slike bedrifter
som hadde svarte amerikanske innehavere.
Tenk på det. Du får håret stelt, og du sitter der.
Hvor ofte har du ikke blitt solgt noe hos frisøren?
Utallige ganger.
Det var faktisk en frisørsalong rett over gata for bakeriet.
Og da vi først flyttet til det stedet,
ville jeg la dem vite at jeg er her
for å være en kilde til stolthet i dette nabolaget.
Så jeg begynte å ta med kjeks, paier og kaker.
Og da jeg ble godtatt av barbersalongen,
var bakeriet mitt i siget.
Det var i gang.
Cheryl Day er en av lang rekke svarte kvinner
som har definert Sørstatsbakst.
Og hun opprettholder tradisjonene,
teknikkene og historiene til de ukjente heltene
den dag i dag.
Historien min går tilbake til min slavebundne tippoldemor,
Hannah Queen Grubbs, som var konditor.
Hun lagde små, delikate kaker,
glaserte i pastellfarger.
Baking er i ditt DNA.
Ja. Jeg tenker også det.
Og du er en del av denne Georgia Gilmore-tradisjonen,
som selger direkte til svarte bedrifter.
Ser du arbeidet ditt som en del av denne arven i dag?
Det gjør jeg.
Jeg er av den nye generasjonen av bakere
som hedrer Georgia Gilmore.
Og når det er sosial forandring,
så tar vi ansvar, og vi baker for å samle inn penger
til ting som er viktige for oss.
Dette er faktisk en formpai.
Når vi snakker om å skaffe penger til forandring
og brødfø borgerrettsbevegelsen,
så er den lagd på et stort stekebrett,
og du kan selge mye av denne paien.
Så det er ferske ferskener fra Georgia
og sitronurter.
Dette blir godt.
Godt, ikke sant?
Georgia-ferskener.
Dette er så godt.
Oppdrag fullført.
Bevegelsens frontlinjer kan ikke eksistere uten vanlige arbeidsfolk,
kokkene, tjenestepikene, kosmetologene og den tidens barberere,
som alle spilte en rolle.
I onkel Toms dager? Onkel Tom er død.
Han er bare ikke begravet. Men han er død nå.
-Han er død, ser du? -Vel, han er borte.
Støtte fra en svart person til en annen
holder svarte dollar i fellesskapet vårt
så vi kan finansiere bevegelsene våre.
Denne utvekslingen støttet også fotsoldater
som Charles Black, dr. Georgianne Thomas,
og Marilyn Pryce Hoytt som slåss i frontlinjene
da de marsjerte den 19. oktober 1960,
til varemagasinet Rich's.
Borgerrettsbevegelsen krysset over mellom generasjonene,
og solidariteten mellom svarte folk,
uavhengig av sosial status, uansett hvor de bodde,
hadde folk delt undertrykkelsen.
Alle bidrar på forskjellige måter.
Norris Herndon, direktør for Atlanta Life Insurance Company,
den tidens rikeste svarte mann i USA,
ga hundretusenvis av dollar til bevegelsen
for å få studenter løslatt mot kausjon.
Det var innforstått fra starten, før du gikk ut
for å være streikevakt eller noe,
at du var beredt på å bli arrestert.
Du kan si at du fikk sjansen til å dra.
Så alle forsto det før man gjorde det.
Så du organiserte ut fra risikoprofilen til alle.
Planleggingen var så alvorlig
og så omhyggelig og detaljert
fordi det var viktig at folk forsto
hva de ville møte og hvilke risikoer de tok.
Da 19. oktober kom,
hadde bevegelsen vår pågått,
og streikene og jobben pågått, siden mars det året,
og vi hadde dabbet litt av.
Lonnie King var lederen i vår bevegelse,
som overbeviste Martin King jr. om å bli arrestert i Rich's,
i Magnolia Tea Room. Dr. King gikk med på å gjøre det,
men bare om noen vakre damer ble arrestert sammen med ham.
Ikke fortell det da.
Derfor var Marilyn Pryce i det bildet.
Hun var en av de vakre damene som Lonnie fant
som skulle bli arrestert med Martin King den 19. oktober.
Og Blondean.
Blondean var den andre.
Det er et bilde med Blondean og Martin bak i politibilen.
Og vi gikk inn på Rich's.
Vi gikk til heisen og tok den til sjette etasje
for å sette oss på Magnolia Tea Room.
Og sjefen der kom og sa: "Hva vil dere?"
Og vi sa: "Vi vil bare sette oss ned og spise."
Og sjefen sa: "Vel, da må jeg ringe politiet."
Så romkameraten min og jeg ble ført ut
med pastor King og Lonnie King og en politimann
som fulgte oss fra inngangsdørene
på Rich's til en politibil.
Ok.
Så vi dro først til arresten.
Og det ble tatt bilder og fingeravtrykk av oss,
men fra byen tok de oss til Fulton kretsfengsel,
og vi fikk vår ene telefonsamtale.
Så jeg ringte faren min og sa:
"Pappa, gjett hva? Jeg er i fengsel."
Han sa: "La meg gi telefonen til din mor."
Det sank hjertet i brystet mitt.
Heldigvis, den 20. oktober, dagen etter aksjonen,
åpnet de avisene sine, og der var Marilyn Pryce.
-På forsiden. -Riktig.
Så moren min ble veldig stolt av
at datteren hennes var i avisen.
Ja.
Og hvis du ser på det ikoniske bildet,
vil du se i mine øyne at det ikke var noen frykt.
Det var besluttsomhet.
Det var som om jeg hadde blitt født for den dagen og det øyeblikket.
-Ja. 19. oktober 1960. -Og det var ånden vi hadde.
Da King ble arrestert,
etter at han hadde sittet i fengsel i rundt ni dager,
overbeviste Bobby Kennedy John F. Kennedy
om å la Bobby Kennedy ringe dommeren,
noe som førte til at Martin ble løslatt.
Da det skjedde, publiserte Kennedy-kampanjen
det som ble kalt "Den blå bomben".
et flygeblad som beskrev hele situasjonen,
som ble distribuert i alle storbyer med store svarte befolkninger.
Og som et resultat av denne handlingen,
gikk mange svarte som fortsatt stemte republikansk
over til å stemme demokratisk for første gang.
For første gang.
Det fører til at Kennedy ble valgt med mindre enn én stemme per distrikt
over Nixon, som ledet to uker tidligere.
Negrene fikk ham valgt, sto det i overskriftene.
19. oktober i Atlanta hjalp til med å få John F. Kennedy valgt.
Ja. Absolutt.
Jeg hører deg si dette, og jeg tenker:
"Dere var alle så unge, og dere hadde så mye makt."
Tror du at organiseringen var kilden til den makten?
En av tingene som kjennetegnet bevegelsen vår
på den tiden som jeg er stolt av, var at det var en uselvisk bevegelse.
Derfor var folk klar til å støtte oss,
og det var det som skapte vår suksess.
Og Paschal's restaurant var veldig spesiell,
fordi når enn vi var i fengsel,
og vi slapp ut sent på kvelden,
så holdt Paschal restauranten åpen,
og hadde stekt kylling og potetsalat
og søt te klar til oss da vi kom ut av fengselet.
Jeg vil bruke ordene til den store Ella Baker,
da hun sa at denne bevegelsen handler om mer enn bare en hamburger.
Dette handlet om våre borgerrettigheter og våre menneskerettigheter.
Og i dag handler den fortsatt om våre borgerrettigheter og menneskerettigheter.
Og jeg vil gjerne takke deg
for så mange tiår med å skape plass
for at folk skal kunne organisere massemøter
på en restaurant hvor folk kan feire milepæler.
Og ikke minst, å kunne spise med verdighet.
For meg som vokste opp her i Atlanta,
har jeg fått arven etter deg,
og jeg lurer på om vi noen gang kan leve opp
til arven dere har skapt.
Men jeg kan si at på et personlig nivå
vil jeg etter denne dagen være
forandret
og mer forpliktet til en vei og arv
for svart frigjøring enn jeg har vært til nå.
Jeg har snakket med mange unge gjennom årene,
og jeg har en god følelse for de kommende generasjoner,
fordi jeg ser flere og flere tenne sin egen fakkel.
Ja.
Jeg tror det er viktig at du tar dette videre,
så noen som er 16, 17 eller 15 år
vet at det er greit å gjøre noe annerledes.
La oss bøye hodene.
Herre, vi kommer til deg i kveld
etter å ha fortalt historiene våre,
snakket om historien til det vi var velsignet med å gjøre i ditt navn
tilbake på 50- og 60-tallet,
slik at det vil gagne nåværende og fremtidige generasjoner.
Herre, vi ber om at du fortsetter å velsigne oss
når vi ferdes langs livets landevei.
I Jesu navn ber vi, amen.
Amen.
-Amen. -Amen.
Jeg må smake denne fisken.
Ja.
-Hvor er chilisausen? -Ja.
Grunnet innsatsen til disse studentaktivistene
og andre rundt om i landet, nådde målet om å integrere restauranter
helt opp til det høyeste kontoret i USA.
Jeg ber derfor kongressen om å vedta lovverk
som gir alle amerikanere rett til å bli servert i lokaler
som er åpne for offentligheten.
Hotell, restauranter, teatre,
butikker og lignende etablissementer.
Risikoen de tok som tenåringer
betalte seg på måter som vi fortsatt merker i dag.
Borgerrettsloven av 1964 ble vedtatt,
og ga svarte amerikanere lovlig rett til å spise
på enhver restaurant i landet.
Og arven etter aktivismen deres lever fortsatt i dag
gjennom unge gründere,
som den prisvinnende chefen og kokebokforfatteren Todd Richards,
og den velpubliserte matskribenten
og chefen Erika Council,
og hennes kamp for å holde restaurantene synlige
i et historisk svart nabolag
har blitt en egen bevegelse.
Jeg vokste opp i Atlanta og husker deg
som en av de aller første og mest fremtredende svarte chefene
som vi hadde i byen,
så stemmen din er veldig viktig,
og jeg vil gjerne gå litt dypere inn på filosofien din,
og hvordan den har utviklet seg i disse årene.
Da jeg dro til prisutdelingen, var alle nasjonaliteter på scenen,
men ingen representerte kulturen vår.
Og jeg måtte virkelig grave dypt i meg selv for å forstå
at jeg gjør det bra med å gjøre mat til alle andre,
men hva gjør jeg for mitt eget samfunn?
Og spesielt i en by som Atlanta,
når du ser på oss på Old Fourth Ward,
fødestedet til borgerrettigheter, episentret for borgerrettigheter,
Hvordan kan jeg sitte her og presentere mat til noen andre,
og vinne priser og ikke fortelle min egen historie?
Og hvordan gjør vi nabolagene våre sunne og hele?
-Ved å fortelle historien vår på et fat. -Jeg liker det.
Jøss, sjekk den fargen.
Jeg er glad for å ha dere begge her,
og jeg vil servere dere deilig sjelemat.
Bestemoren min lagde mange forskjellige retter.
Vi hadde alltid kylling på søndager,
og hun stekte den nødvendigvis ikke.
Hun grillet den, bakte den, kokte den.
Så jeg har en variant av den grillede kyllingen.
Den har ligget i søt blåbæte-lake.
Jeg tok søt te og tilsatte salt.
Vi lot den ligge over natten, og så grillet vi den.
Den fine fargen kommer fra den karamelliserte skinnet,
litt av sukkeret som allerede er i teen
og gir de dype smakene.
Du får en tannin-aktig smak av blåbærene til slutt.
For meg er det bare umami på slutten.
Det er så saftig.
Virkelig.
Han lager kylling som om han er noens oldefar.
Ja.
-Denne kyllingen er helt perfekt. -Ja.
Jeg tar noen av Erikas kjeks og lager et smørbrød.
Dette er maiskjeksene våre.
-Takk. -Så de har fersk revet mais i seg.
De bare glir fra hverandre.
Og jeg setter virkelig pris på maisen som du har inni her.
-Sjelemat er grønnsaker. -Ja.
Hjemme i North Carolina hadde vi alltid grønnsaker og svin.
Det var alltid mais der på sommeren. Tomater.
Og alt dette ble alltid brukt i kjeksen.
Grandtante Mabel pleide å lage maiskjeks.
Hun kokte kraften, og så melken.
Så jeg ville gjøre det samme, men ta det trinnvis.
Det er interessant at Erika snakker om tomat i kjeks.
For min favoritt har alltid vært tomat og kjeks,
og syltetøyet har sherryeddik,
som gir den en annen syre også.
Jøss, kjeksen er god. Prøv den.
Min mormor lagde kjeks.
Morsiden av familien min, fra Goldsboro,
var interessert i fellesskap og borgerrettigheter.
Så ikke bare lærte du å bake kjeks,
men alle lærte om borgerrettigheter.
Jeg var ti år da jeg fikk høre denne historien.
En gang spiste hun på en restaurant,
og hun sa at en gruppe hvite studenter satt ved bordet med dem.
Og hun sa hun ble så nervøs. Hun visste ikke om hun burde reise seg.
Og de sendte tallerkenen og sa: "Vil dere smake? Disse er ganske gode."
Selv mange år senere, slik hun beskriv det.
Hun var nesten emosjonell.
En del av det skyldtes at hun hadde aldri sittet ved et bord med hvite folk.
"Dere sitter ved bordet mitt og vil spise med meg?"
Første gang vi snakket om kjeks, fortalte hun meg den historien.
Så den har vært svært viktig for meg,
selv når jeg lager dem nå. Den har bare blitt hos meg.
Når folk snakker om borgerrettigheter,
hvis du faktisk snakker med folk i familien din,
og jeg vokste opp blant eldre, så jeg hørte alltid historiene,
men da var alt en motstandshandling.
Bare det å våkne på morgenen og bare eksistere var en motstandshandling.
Det er en veldig dyp historie om bestemoren din og…
Kjeks.
Ja.
Å velge å gå helt inn i din svarthet
har faktisk alltid vært
den største formen for motstand.
100%.
Det er derfor sjelemat er så viktig, for i én bit kan du fortelle en historie.
La oss snakke om noen av utfordringene du møtte
da du prøvde å åpne forretningene dine.
Den største utfordringen er å eie rettighetene til rommet
som vi lager mat i. Vi har sett det
når utviklere kommer og bare tar bygningen din.
Når du kjører på Auburn Avenue, bare se på gentrifiseringen.
Bortsett fra Todd og våre svarte chefer,
er vi ikke-eksisterende.
Disse utviklerne, som er hovedsakelig hvite,
har evnen til å komme inn og bare utslette nabolagene våre
og bygge masse plasser som er uoverkommelig dyre, uoppnåelige.
Vi ble lært å skamme oss over vår egen mat.
At det aldri kan serveres noen.
At teknikkene våre ikke var bra.
At vi var litt av ditt og litt av datt.
Du vet, alle klisjeene og stereotypene om stekt kylling.
At det er fettete, det er ditt og datt. Så ser du på nabolagene våre,
og det er ett kyllingsted på hvert hjørne.
-Ikke eid av oss. -Ja.
Noen andre kommer og etterligner maten vår og tjener på den.
Gentrifisering er en unik form for vold
fordi det handler ikke bare om å fortrenge oss,
og vi bor ikke her lenger,
men det er utviskingen av kulturen vår,
og det er det jeg vil at folk i Atlanta skal samle seg rundt
og prøve å bevare.
Vi, som fellesskap, som helhet, er så mektige.
Jeg bare ser på hva vi klarte å oppnå
da vi sto sammen, og når vi sier: "Dette er familie."
Vi skal samle inn de pengene. Vi skal bygge det samfunnshuset.
Se på svarte bydelene og hvor mange av bibliotekene
og apotekene og bokhandlene
som ble bygget av fellesskapet ved kronerulling.
Det skyldtes at vi visste at vi hadde bare oss selv.
Jeg tror ærlig talt at vi må komme oss tilbake dit.
Dette er en ekte familiebedrift nå.
Dette er en familiebedrift.
-Dette er Atlanta. -Dette kom ikke fra et manus.
Jeg er enig. Jeg har vært så stolt over å ha vokst opp i Atlanta.
Siden jeg er fra Atlanta,
har jeg alltid følt en tilknytning
til spesielt denne bydelen.
Mine tidligste minner som barn i Atlanta…
Moren min gikk på Clark-universitetet.
Dette vet dere jo allerede.
-Ja. -Ja.
Vi har faktisk fortsatt en sjanse
i dette fellesskapet
til å bevare denne historien.
Jeg tror at nå ser vi folk som kommer tilbake til området,
ser på matlagingen vår og sier:
"Vet du hva? Dette er faktisk selve fundamentet
for alt du spiser her."
Og det er så mye krefter i sjelemat,
landlig mat, Sørstatsmat, hva enn du vil kalle det,
og ikke bare har dere fått oss til å føle at den ikke var god,
så du kan overta den og tjene penger på den,
dere fikk oss til å tro at vi ikke kunne ta betalt for den,
mens dere åpnet restauranter og tok 100 dollar for samme greia.
Men nå har vi våknet og sier: "Vet dere hva? Dette er vårt."
La oss ta eierskapet tilbake.
-Erika kunne hatt en kirke. -Ja, det kunne jeg. Gi meg en prekestol.
Hun kunne hatt en ekte kirke.
Vi kan gjøre det ved å lage kjeks og kylling og snakke om det.
Mens utbygging og vekst er vanlig i mange byer,
visker gentrifisering ut kulturen som bygget dem.
Hva er svaret på den typen forskyving?
Hvordan kan vi bekjempe det?
Atlanta har forandret seg så mye siden jeg var guttunge.
Jeg leter etter noe som vi fortsatt kan holde fast i.
Men jeg er ikke motløs.
Så lenge det er chefer som Todd og Erika,
bakere som Cheryl og MJ,
og svarteide bedrifter som Paschal's,
vil Atlanta alltid være forankret i historien
om svart mat som bryter barrierer.
Mens borgerrettsbevegelsen så vanlige folk kreve rettferdighet
gjennom alle former for motstand,
har i dag en ny generasjon førstegangsbønder,
kulinariske aktivister,
og chefer plukket opp fakkelen
ved å ta tilbake våre kulturelle matvaner
og ha en sterk gjenoppblomstring
for å skrive neste kapittel av svart frigjøring.
Tekst: Geir Amundsen