A georgiai Atlanta.
Itt nőttem fel.
Itt szerettem meg először az ételeket.
És az ételek szorosan kapcsolódnak
a polgárjogi mozgalomhoz.
Az étel mozgósította és finanszírozta a mozgalmat.
Hazatértem, hogy találkozzak három egykori diákaktivistával,
aki egy polgárjogi megmozdulást terveztek és hajtottak végre
az éttermek deszegregációjára,
hogy a fekete amerikaiak méltósággal étkezhessenek.
FOGÁSRÓL FOGÁSRA: AZ AFROAMERIKAI ÉTELEK SZEREPE AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK TÖRTÉNETÉBEN
ENGEDETLENSÉG
A városomon most is érezni a polgárjogi mozgalom hatását.
Itt a tüntetések és a politikai tervek szövése
beleivódott a környezetbe,
különösképpen a fekete diákok
újfajta aktivista megmozdulásai.
1960 első heteiben
egész délen kirobbant
az úgynevezett „ülősztrájk.”
A Morehouse és a Spelman diákjai
számtalan ülősztrájkot szerveztek, és sikeresen lerombolták
a Jim Crow-féle szegregációs rendszert,
amely miatt az afroamerikaiakat nem szolgálták ki nyilvános helyeken.
Évtizedekkel később az egykori diákaktivisták,
dr. Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt
és Charles Black újra összejöttek a Paschal'sban,
egy fekete tulaj éttermében, ami a 60-as években támogatta az aktivistákat.
Nagy megtiszteltetés,
hogy itt lehetek ma önökkel.
Nagyon fontos nekem, hogy ma kimondjuk a neveiket,
és lehetőséget adjunk önöknek,
hogy azokat is megemlítsék, akik ma nincsenek itt.
Mr. Black, látom, hogy ön igazi Morehouse-diák.
A Spelmanre nem engedtek valami nemi szabályozás miatt.
Így a Morehouse-ra kellett mennem.
Meséljék el, hogyan találtak egymásra!
Akkoriban az Atlantai Egyetemi Központ volt a fekete diákok felsőoktatásának
országos fellegvára.
És akkor először
a diákok összefogtak, hogy változásokat érjenek el,
és a közös munkánk
sikeres bojkottot és sztrájkőrséget eredményezett Atlanta belvárosában.
A 60-as évek elejéről beszélünk.
Ez a mozgósítás ideje.
Dr. Karcheik, aki csodálatos tudós,
a feketék Atlantájának és a polgárjogoknak ismerője,
mesélhetne a körülményekről.
Ha az afroamerikai történelmet nézzük és a szabadságért folytatott harcot,
egy hosszú, polgárjogi mozgalmat látunk, ami még az újjáépítéshez nyúlik vissza.
Az Atlantai Egyetemi Központ összefogása
hatalmas hullámot indított el,
és az önök generációja meg akarta semmisíteni Jim Crowt.
- Igen. - Aha.
Az én generációm már dühösen született.
Tom Brokaw szerint a szüleim generációja volt „a legnagyszerűbb generáció.”
Őket besorozták katonáknak,
elküldték a tengerentúlra,
harcolni, demokráciát teremteni,
és mire visszajöttek, „négernek” csúfolták őket.
Egyenruhában voltak, de bántalmazták és sértegették őket,
egyeseket még meg is lincseltek.
Tudtuk, hogy ez nem helyes,
ezért készek voltunk megtenni a szükséges lépéseket.
A radikálisakat.
- Radikálisnak születtünk. - Így van.
Az akkor még tinédzser aktivisták tesi épségüket nem féltve
magukra vállalták az éttermek és közterek deszegregálását,
ami egy nem túl közismert,
de annál hatásosabb polgárjogi mozgalomhoz vezetett.
Akkor 16, 17, 18 évesek voltunk.
Én akkor töltöttem be a 19. évemet.
A vezetők odajöttek, és azt mondták:
„Harcolnotok kell. Oda kell mennetek.”
Elsőként jelentkeztem, mert egy hot dogot sem ehettem meg.
Hogy képzelitek ezt? A hátsó kijáratnál veszek hot dogot?
Garyből jöttem, Indianából. Nem tudtam, mit jelent délen tanulni.
Ezért október 19-én követtük ezeket az embereket.
Kisétáltunk a Spelmanről,
csatlakoztunk a Morehouse-osokhoz
és az Atlantai Egyetem diákjaihoz.
Nem ment könnyen,
mert anyukám azt mondta, ne tegyem meg.
Nagyon dühös volt rám. Azt mondta:
„Tanulni küldtelek a Spelmanre,
erre te elmész oda. Mit akarsz ott csinálni?”
De éreztem, mennem kell.
ATLANTAI DIÁKOK MEGMOZDULÁSA
1960. OKTÓBER 19.
Október 19-én a Rich áruházára koncentráltunk,
méghozzá okkal. Tudtuk, ha a Rich meglesz,
a többi is megfekszik,
mert a Rich volt mindenki kedvence.
Gyerekkorunk óta oda jártunk. Volt ott egy Magnólia teázó.
Csak egy étterem volt, de nekünk…
- Fehér abroszos. - Csodás volt.
- Fehér abrosz, porcelán, ezüst étkészlet. - Igen, az is.
Sosem jártunk ott, mert mi lementünk a pincébe,
ahol volt egy kis falatozó.
A színes bőrűeknek nem járt étterem.
Ez tette igazán személyessé az ügyet.
Készen álltam.
A szervezők
elmagyarázták nekünk, mi az ülősztrájk lényege.
Azt mondták:
„Ha készen álltok fél évre börtönbe menni, menjetek a terem jobb felébe!”
Két szobatársam és én
automatikusan arra mentünk. Nem is gondolkoztunk. Tudtuk.
És akkor, 19-én reggel
azt mondták a vezetők: „Menjetek a koleszba,
pakoljátok össze a könyveiteket!
Majd utánatok visszük a börtönbe.”
Mikor is kezdődött? Nem emlékszem az órára.
Reggel történt. Az egyetemi központ Trevor Arnett könyvtára előtt gyülekeztünk.
Közösen imádkoztunk.
- Igen. - És énekeltünk.
Az egyik dal
a „Nem hagyom, hogy eltérítsenek” volt. Ilyen volt a hangulat.
- Így éreztük. - Igen.
És az „Ébredés óta csak egyvalamin gondolkozom.”
Először azt énekeltük: „Jézuson”, igaz?
Aztán a második szakaszban azt, hogy „a szabadságon.”
Tudtam, hogy Isten velünk van,
és hogy mindenki ott van a háttérben.
A szüleim, a nagyszüleim, az őseim
mind velem voltak aznap.
Az, ami önök megtapasztaltak,
olyasmi, amit az ember sosem érthet meg,
ha csak könyvekben olvas róla.
Érzem ennek a súlyát és történelmi jelentőségét,
azáltal, hogy most itt lehetek. Érdekelne
maga a megmozdulás,
az, hogy mi történt önökkel,
mire emlékeznek,
mit akarnak elfeledni.
Emlékszem, hogy október 19-én
fel kellett sétálnunk a dombon a Rich-hez,
és ott várt ránk a Klan.
Gondoltam: „Istenem! Most mi lesz?”
Hisz 17 éves voltam!
Fehér köpenyekbe voltak burkolózva.
Köpködtek ránk.
Éreztük, hogy ránk köptek. Négereknek csúfoltak.
Még csak gyerek voltam, meneteltem a kis transzparensemmel,
és arra gondoltam: „Anya megöl! De akkor is megteszem.”
Egy pasi kiugrott a tömegből.
A karomhoz nyomta a cigijét.
- Ide. - Úristen!
És megégetett.
Ott álltam, arra gondolva: „Anyám tényleg meg fog ölni.”
Azt hinné az ember, fájt.
De csak azon tűnődtem, hogy mondom el anyának.
- Hozzád is ért? - Csak a cigijével.
Mit mondok anyámnak, ki égetett meg?
Aznap eldöntöttem, hogy lesz, ami lesz, akkor is megteszem.
És a Klan látványa felébresztett bennem valamit.
Megégetett. Az kiváltott bennem valamit. De nem álltam le.
Míg a diákok tiltakoztak,
és felvonultak a köztereken,
a felekezetek és imaházak védelmet biztosítottak nekik.
Mint a mecsetek, ahol a fekete muszlimok és az Iszlám Nemzet
segítette a közösséget azzal, hogy élelmet termelt,
adott el és készített.
ISZLÁM MECSET - ATLANTA
- Vegyük le a cipőnket! - Oké.
Zaheer Ali egy történész.
Szakterülete az amerikai iszlám
és az afroamerikai történelem.
Vagyis pont vele érdemes leülnöm,
hogy megértsem a fekete muszlimok szerepét
a polgárjogi mozgalomban.
- Jó, Zaheer testvér. - Igen.
Itt, Atlantában,
leginkább a kereszténység fényében
értjük meg a fekete felszabadulást.
Vajon ez bizonyos értelemben
az uralkodó narratíva?
Ha a fekete felszabadulásra és mozgalomra gondolunk,
az amerikai fekete vallásosságra, főleg keresztény szemszögből tesszük,
a fekete egyház tagadhatatlan ereje miatt.
De ha megvizsgáljuk a muszlimok szerepét
a polgárjogi mozgalomban,
a fekete szabadságharc szempontjából,
elsősorban az Iszlám Nemzetről beszélünk,
ami radikálisan erősítette a feketéket,
rombolva a fehér felsőbbrendűséget.
Szabadságot minden feketéknek!
A 70-es évek közepe táján a közösség inkább
a klasszikus, hagyományos szunnita iszlám felé fordult.
A mecset, ahol most vagyunk, a mozgalom része.
Atlantának fontos része a fekete muszlimok közössége,
és többek közt ebben a mecsetben
találunk igazi babos pitét.
Az egy édes, pudingos pite,
amiben gyöngybab, cukor és fűszerek vannak,
és a receptjét a muszlim családok
ma is titokként őrzik.
Mesélnél nekem
a babos pite eredetéről és szerepéről?
A babos pite
az Iszlám Nemzet alkotása.
Ahhoz, hogy önellátóak legyenek,
a Nemzet alapvető szükségleteket elégít ki.
Az üzletláncaik arra biztatják a fekete vásárlókat, hogy itt vegyenek élelmet,
különösen muszlim gazdák muszlim termékeit,
mint a marhahús, a kenyér, és persze a híres muszlim babos pite.
A babos pite
az autonómia, a szuverenitás és az önállóság szimbóluma,
mivel olyasmit kerestünk, ami a lehető legtávolabb áll
a rabszolgaság emlékétől.
A babos pite hasonló az édes burgonyás pitéhez.
- Oké. - Nem?
Nem pont olyan az íze,
de hasonlóan fűszerezik, ízesítik.
Az édesburgonyás pitét
a rabszolgakori étrend örökségének tekintették.
Annak érdekében, hogy ettől eltávolodjunk,
és mégis ízletes desszertet kapjunk,
megalkottuk a babos pitét.
Bizonyára nagyon vigyáztok rá,
hogy ez a pite fennmaradjon a közösségben.
Igen, ezt csak akkor találod meg,
ha itt keresed, a közösségben.
Csakis muszlim ismerősök által
tehetsz szert az eredeti receptre.
Igen. Beszélgettünk már
nagy vonalakban az ételek kulturális megközelítéséről,
de a babos pitét előrelátó módon
megtartottátok közösségi fogásnak.
Egy idős férfi azt mondta nekem:
„Ez a mi csodánk volt.”
Nem? Ez volt az egyik ajándékunk,
és ez nem olyasmi,
amit elvehetnek, és ami…
Többen próbálkoztak
átvenni a babos pitét,
de nem sikerült megalkotniuk
ezt az ízvilágot. Nem olyan az állaga,
de főleg nem olyan a közösség.
- Salam alaykum! - Alaykum salam.
Megkóstolnánk a pitédet.
Már alig várom!
- MJ. - Igen, MJ.
Malikah Jordan, aki a családja brooklyni pékségében nőtt fel,
a babos pitéjének köszönhetően ma már fontos része a közösségnek.
Oké.
- Mint látod, nem először eszem. - Látom.
Igen.
Emlékszem, gyerekkoromban apám hozott haza babos pitét.
Egy családnak dolgozott, amelynek tengeri herkentyűs éttermei voltak Atlantában.
- Igen. - A Yasin.
- Yasin! - Láttam, felcsillant a szemed.
Klassz érzés, hogy a saját családomban,
ahol keresztényként nőttem fel,
szintén volt babos pite,
mert apám tudta, mi a jó.
Így van.
És ezt a Yasinban tanulta.
Ez a beszéd!
Hatalmas reveláció volt számomra,
hogy a fekete amerikai
és fekete muszlim gyökereink és ételeink
mindvégig párhuzamosan fejlődtek.
Igen, ez élelemkormány.
Megeshet, hogy egy muszlim
nem eszik olyan asztalnál,
ahol van sertéskaraj vagy sült disznóbél,
de talán babos pite lehet az asztalon.
Igen.
Így a fekete muszlimok, ha személyesen nem is, az ételeik által jelen lehetnek.
Igen.
Igen. Örülök, ha valakinek ízlik a pitém.
Ebből is látszik, hogy szívügyed,
mert örömmel figyeled,
ahogy más eszi a pitédet.
- Igen. - Vagyis fontos neked.
Ezt érezni a pitémben. Érzed?
Igen, és látom is. Értékelem a szeretetet.
Király!
Mióta van meg ez a recept?
Három generációra nyúlik vissza.
A nagymamámtól származik.
Nagyapámmal két pékséget vezettek Brooklynban, New Yorkban.
Mellette sündörögtem a konyhán, amikor a pite tölteléke készült.
Tudod, honnan származik a nagymamád receptje?
Az Iszlám Nemzettől. Ők mindig megkóstolják a pitét.
- Hozni kell a szintet. - Így van.
El kellett érni.
Ebben a mecsetben megkóstolták a pitét,
és azt mondták, árulhatom itt.
Előbb áldásukat kellett adniuk rá?
Igen. Ezzel fogadtak be maguk közé,
és így lettem a közösség része.
- Igen. - A babos pités nővér.
A fekete tulajdonossal bíró cégek és éttermek
felajánlották, hogy védik és támogatják
a polgárjogi mozgalomban küzdőket.
A Busy Bee étterem,
a Frazier's kávéközösség és a Paschal's,
ami James és Robert Paschal tulajdonában volt, és róluk kapta a nevét,
segítették a diákaktivistákat,
hogy legyőzzék Jim Crowt.
A ma 82 éves Mr. Eby Slack
gyerekkora óta a Paschal'sban dolgozott.
Pincér volt, és amikor az aktivistákat kiengedték a börtönből, megetette őket.
Ha jól tudom, Mr. Slack, ön egy élő legenda.
Meséljen arról, hol vagyunk, és ki ön!
Telepen nőttem fel,
sokszor keveredtem bajba.
Anyám és apám
bemutattak a Paschal fivéreknek,
és adtak nekem apró tennivalókat.
Ahogy telt az idő, egyre közelebb kerültem a családhoz.
Egyszer ifjabb Martin Luther King azt mondta:
„Szükségem lenne a segítségükre.”
Mire Mr. Paschal: „Mit tegyünk?”
És ő: „Kell egy hely, ahol találkozhatunk.”
Mr. Paschal felajánlotta a szállodai szobájukat.
Azt mondta: „Használják, ameddig akarják!
De volna egy nagy kérésem.”
Dr. King azt kérdezte: „Mi?” „Egyenek a sült csirkémből!”
Igen.
Az étel szerves része a történetünknek,
mert azáltal jutottunk hozzá
a gazdasági erőforrásokhoz és a fizikai térhez,
amire szükség volt az összejövetelekhez és a tervezéshez.
Dr. King gyakran hívta ide össze a csapatát.
Sok fontos döntés
született itt, a Paschal'sban.
POLGÁRJOGI VEZETŐ
IGAZSÁGOT AKARUNK
A polgárjogi mozgalmat az ország minden pontján
támogatták a séfek és pékek,
akik nem csak élelemmel, hanem pénzzel is segítettek,
mint a séfből aktivistává vált Georgia Gilmore.
Mindig azt kérdeztem az Úrtól, lehetséges lesz-e valaha,
hogy szabadon járhassak,
és ne kelljen a hátsó bejáratot használnom,
vagy másnak átadnom a helyemet?
És mindig hálát adtam az Úrnak, mert tudtam, meghallgatja az imám.
Így is történt.
Szerintem Georgia Gilmore
a polgárjogi mozgalom
egyik titkos kincse.
A James Beard középdöntőse, Cheryl Day számára
megtisztelő, hogy továbbviheti
a déli fekete pékek örökségét.
1955-ben, miután híre ment, hogy Rosa Parksot letartóztatták,
amiért nem adta át a helyét egy fehér férfinak,
az alabamai Montgomery város polgárjogi vezetői
bojkottal akarták integrációra kényszeríteni a busztársaságot,
ami végül 381 napon át tartott.
De busz nélkül hogyan jutnak el a feketék munkába?
A válasz: önkéntesek által biztosított kocsikkal.
De azt hogyan fizetik ki?
Georgia Gilmore-nak volt rá megoldása.
Létrehozott egy titkos konyhát,
amit „Sehonnan klubnak” nevezett,
mert olyan pékek és szakácsok működtették,
akik a bojkottot
titokban támogatták.
Ha valaki megkérdezte, honnan van a kaja,
azt válaszolta: „sehonnan.”
Rájött, hogy az ő segítő ereje
a torták és piték készítésében és eladásában rejlik.
Táplálta és támogatta a polgárjogi mozgalmat.
Tudsz rá példát mondani, hogyan tette mindezt?
Létrehozott
egy alternatív megoldást nekik, hogy munkába mehessenek.
Egész rendszert talált ki.
Ebből fizették az üzemanyagot, a biztosítást, mindent.
Biztosra akart menni, hogy eljutunk munkába,
és lesz miből megélnünk, még ha nem is szállunk arra a buszra.
Értem. Tudjuk, hogy Georgia Gilmore
a süteményekből
pénzelte a mozgalmat,
de hol tudták az emberek
megvenni a pitéket és tortákat?
A biztonságos helyeken.
A fodrászoknál, a borbélyoknál.
A templomokban. Ahol összegyűltünk.
Ezek olyan biztos helyek voltak,
olyan vállalkozások,
amiknek fekete tulajdonosuk volt.
Gondolj csak bele! Ott ülsz, vágják a hajadat.
Hányszor adtak el neked valamit egy borbélynál?
Számtalanszor.
A pékséggel szemben is van egy borbélyüzlet.
Amikor odaköltöztünk,
be akartam mutatkozni, hogy ott vagyok,
hogy szeretném, ha a környék büszke lehetne rám.
Ezért vittem nekik kekszeket, pitéket, tortákat.
Amikor ők elfogadtak,
fellendült a bolt.
- Beindult az élet. - Be.
Cheryl Day olyan fekete nők sorát erősíti,
akik a délies sütést képviselik.
Mai napig megőrizte
az elfeledett hősök hagyományait, technikáit
és történeteit.
A történetem a rabszolgaként élő üknagymamámmal kezdődött,
Hannah Queen Grubbsszal,
aki cukrász volt.
Pici, könnyed tortákat sütött,
pasztell színekben pompázó bevonattal.
A sütés a DNS-edben van.
Igen. Én is így gondolom.
És valóban
továbbvitted a Georgia Gilmore által teremtett hagyományt,
mert fekete vállalkozásoknak adsz el.
A munkádban is ezt az örökséget látod?
Igen.
Egy új pékgeneráció tagja vagyok, és nagyon tiszteljük
Georgia Gilmore-t.
Ha változás van a társadalomban,
odatesszük magunkat, sütünk, hogy ezzel is gyűjtsünk arra,
ami fontos nekünk.
Ez egy tepsis sütemény.
Ha pénzgyűjtésről van szó a változás érdekében,
és a polgárjogi mozgalmat kell táplálni,
egy jó nagy tepsit kell elővenni,
így jó sokat el lehet adni ebből a pitéből.
Ezek friss őszibarackok Georgiából
és citromkóró.
Ez isteni lesz.
Finom, ugye?
Georgiai őszibarack.
Fenséges!
Küldetés teljesítve.
BORBÉLYÜZLET
DOC FRIZURÁI
BORBÉLYÜZLET
SZÍNES BŐRŰEKNEK
A mozgalom frontvonala nem létezhetne a hétköznapi munkások,
a kor szakácsai, szobalányai, kozmetikusai és borbélyai nélkül,
akiknek mind fontos szerepük volt.
Mi van a szolgalelkűekkel? Halottak!
Csak még nem temették el őket, de meghaltak.
- Halottak. - Nincsenek többé.
Azzal, hogy a feketék feketéket támogatnak,
a feketék pénze a közösségben marad,
és pénzeli a mozgalmainkat.
Ez a cserekereskedelem biztosította az anyagi hátteret
a Charles Black, dr. Georgianne Thomas,
és Marilyn Pryce Hoytthoz hasonló, frontvonali harcosoknak,
amikor 1960. október 19-én bevonultak
a Rich áruházba.
A polgárjogi mozgalom nemzedékeken átívelő volt,
és a feketék közötti szolidaritás,
társadalmi helyzetüktől és életterüktől függetlenül
létezett az elnyomott emberek között.
Mindenki másképp járult hozzá.
Norris Herndon, aki az Atlantai Életbiztosító Társaság elnöke,
aki akkoriban a Egyesült Államok leggazdagabb feketéje volt,
több százezer dollárral segített, és kihozta a diákokat a börtönből.
Első perctől világos volt,
hogy ha ülősztrájkra mész, vagy sztrájkőr vagy, könnyen lehet, hogy lecsuknak.
Megvolt a lehetőséged, hogy visszakozz.
Mindenki tudta, mi lesz.
Mindenki a kockázati profil szerint szerveződött.
Azért terveztük meg alaposan,
percre pontosan, részletesen,
mert fontos volt, hogy mindenki értse,
milyen veszélyekkel áll szemben, és mik a kockázatok.
Október 19-én már tartott egy ideje a mozgalom.
Márciustól már voltak ülősztrájkok, keményen dolgoztunk,
és veszítettünk a lendületünkből.
És Lonnie King volt a mozgalom alapító elnöke,
aki rávette ifj. Martin Kinget, hogy hagyja magát lecsukatni a Richben,
a Magnólia teázóban. Dr. King belement,
de csak ha szép lányokat is lecsuknak vele együtt.
Ezt ne meséld el!
Itt jött be Marilyn Pryce a képbe.
Ő volt az egyik legcsinosabb, akit Lonnie talált,
hogy október 19-én letartóztassák Martin Kinggel.
És Blondean.
Igen. Blondean volt a másik.
Van egy kép Blondearől Martinnal a rendőrautó hátsó ülésén.
Bementünk a Richbe.
A lifttel felmentünk a hatodikra,
és beültünk a Magnólia teázóba.
Odajött a menedzser, és megkérdezte: „Mit akarnak?”
Azt feleltük: „Leülnénk és ennénk valamit.”
Mire a menedzser: „Ki kell hívnom a rendőrséget.”
Engem és a szobatársnőmet
meg King lelkészt és Lonnie Kinget kikísért egy rendőrbiztos,
a főbejáraton át,
ki az áruházból, egészen a rendőrautóig.
Oké.
Először a helyi börtönbe vittek.
Fotót készítettek rólunk, és ujjlenyomatot vettek,
aztán a Fulton megyei börtönbe vittek,
és felhívhattunk valakit.
Felhívtam apámat, és azt mondtam neki:
„Képzeld, apa, börtönben vagyok!”
Mire ő: „Odaadom a telefont anyádnak.”
Ekkor ijedtem be rendesen.
Szerencsére október 20-án, az ülősztrájkot követő napon
belenéztek az újságba, és ott volt Marilyn Pryce,
a címlapon.
Igen.
Anyám nagyon büszke volt rá,
hogy a lánya benne volt az újságban.
Igen.
Ha megnézitek azt az ikonikus fényképet,
láthatjátok, hogy nincs a tekintetemben félelem.
Határozott vagyok.
Mintha ezért a pillanatért születtem volna.
- Igen. 1960. október 19. - És ezt képviseltük.
Amikor Kinget letartóztatták,
miután vagy kilenc napig börtönben volt, Bobby Kennedy meggyőzte John F. Kennedyt,
hogy Bobby Kennedy felhívja a bírót,
mire Martint elengedték.
Ekkor Kennedy kampánystábja kiadta az úgynevezett „Kék bombát.”
Egy szórólap volt, ami mindent részletesen leírt,
és szétszórták a fekete lakosságú nagyvárosokban.
Ennek következtében sok olyan fekete, aki addig republikánuspárti volt,
életében először a demokratákra szavazott.
Akkor először.
Így Kennedyt egynél kevesebb százalék különbséggel megszavazták ott,
ahol két héttel korábban Nixon vezetett.
Az újságban az állt, a feketék szavazták meg.
Október 19-én, Atlantában segítettük Kennedyt.
Határozottan.
Hallgatom, ahogy ezt mesélik, és rájövök,
hogy milyen fiatalon mekkora erővel bírtak!
Vajon a szervezés volt a hatalom forrása?
Tudja, a mozgalmunk egyik fő jellemzője az volt,
és erre vagyok a legbüszkébb, hogy önzetlen volt.
Ezért is támogattak olyan sokan,
és ezért jártunk sikerrel.
És a Paschsl's étterem különleges volt,
mert valahányszor börtönbe zártak,
és késő este engedtek ki,
Paschal nyitva tartott értünk,
és sült csirkét, burgonyasalátát
és teát készített, mire jöttünk.
A nagy Ella Bakert idézve mondom,
hogy ez a mozgalom nem csak a hamburgerről szólt.
A polgári és emberi jogainkról szólt.
Ezek a mozgalmak ma is
a polgári és emberi jogainkról szólnak.
Köszönetet mondanák,
amiért annyi évtizeden át helyet biztosítottak
a csoportos találkozóknak,
egy étteremben, ahol az emberek fontos mérföldköveket ünnepelhetnek.
És ami fontosabb, hogy méltósággal ehettek.
Atlantában nevelkedtem,
így örökségem az önök hagyatéka,
de nem tudom, felérünk-e mi valaha is
ehhez az örökséghez.
De azt tudom, hogy én
a mai nap után már nem leszek az, aki egykor voltam,
fontosabbá vált számomra az út és az örökség,
ami a feketék szabadságáról szól, mint eddig bármikor.
Sok fiatallal beszéltem az évek során,
és bizakodó vagyok a jövő generációinak sikerét illetően,
mert egyre többen gyújtanak fáklyát.
Igen.
Fontos, hogy ennek hírét vigye,
hogy egy 16, 17 vagy 15 éves
merjen valami újba belevágni.
Hajtsuk le a fejünket!
Uram, ma este eljöttünk hozzád,
elmondtuk a történetünket,
elmeséltük, mit tehettünk a Te nevedben,
az 50-es és 60-as években,
amiből a mostani és a jövő generációi tanulhatnak.
Kérjük, Urunk, továbbra is áldj meg minket,
és kísérj el minket az élet útján!
Jézus nevében imádkozunk, ámen.
Ámen.
- Ámen. - Ámen.
Megkóstolom ezt a halat.
Igen.
- Hol a csípős szósz? - Igen.
A diákaktivisták és mások munkájának hála,
az éttermek integrációja elért
az Egyesült Államok legmagasabb döntéshozóihoz.
Ezért kérem a Kongresszust, hogy foglalja törvénybe
hogy minden amerikait egyformán kiszolgáljanak a közterekben.
Szállodákban, éttermekben, színházakban,
üzletekben és hasonló létesítményekben.
A kockázat, amit tinikként vállaltak, ma is elsöprő erővel bír.
1964-ben elfogadták a polgárjogi törvényt,
így a fekete amerikaiak bárhol ehettek,
szerte az országban.
Az aktivizmusok öröksége még ma is él
a fiatal vállalkozókban,
mint amilyen a díjnyertes séf és a híres szakácskönyvíró, Todd Richards,
és széles körben ismert ételíró
és séf, Erika Council,
akik küzdöttek az éttermük láthatóságáért, egy történelmi, fekete környéken,
és ez önmagában mozgalommá vált.
Atlantában nőttem fel, és emlékszem,
hogy te voltál az egyik első híres fekete séf,
aki ebben a városban élt,
ezért fontos a véleményed,
ezért szeretném megismerni
az életfilozófiádat,
és annak alakulását az évek során.
Versenyekre jártam, és minden nemzet képviseltette magát,
de a mi kultúránkat nem képviselte senki.
A lelkem mélyére kellett tekintenem, és belátnom,
hogy kitűnően készítem el mások fogásait,
de mit teszek a közösségem érdekében?
Főleg egy Atlantához hasonló városban,
itt, az Old Fourth Wardban,
a polgárjogok szülőhelyén, a polgárjogok epicentrumában,
hogy ülhetek itt, más ételeit díjnyertesen készítve,
és közben nem mesélek a családomról?
Mitől lesz a környékünk egészséges és egész?
Attól, ha ételbe öntve mesélünk.
Ez tetszik.
Micsoda szín!
Klassz, hogy mindketten itt vagytok,
ezért finom soul fooddal vártalak.
A nagyanyám különféle ételeket főzött.
Vasárnap mindig csirkét ettünk,
de nem mindig olajban sült csirkét.
Néha roston sült, néha tepsiben, néha főtt. A rostonsültet gondoltam újra.
A csirkét áfonyás, édes teába pácoltam. A teába tettem egy kis sót.
Éjszakára benne hagytam, aztán megsütöttem.
Ezt a gyönyörű színt a karamellizált bőr adja,
az édes teában levő cukor,
és a mély ízek.
A végén érezni az áfonya csersavas utóízét.
Én csak umamit érzek a végén.
Nagyon szaftos.
Tényleg az.
Olyan ez a csirke, mintha valaki dédapja főzné.
Igen.
- Kitűnő a csirke. - Igen.
Kérek Erika pogácsáiból. Szendvics lesz.
Ezek a kukoricapogácsák.
- Köszönöm. - Frissen őrölt kukorica van bennük.
Tetszik, ahogy törik.
Nagyon bírom a kukoricát,
amivel meg van hintve.
- A soul food alapja a zöldség. - Igen.
Mindig volt zöldségünk. Észak-Karolinában volt zöldség és disznó.
Nyáron mindig volt kukoricánk és paradicsomunk.
És ezt mindig megtaláltuk a pogácsában is.
Mabel nénikém kukoricatejes pogácsát készített.
Megfőzte az alaplevet, aztán a tejet.
Én is így akartam készíteni, csak picit újragondolva.
Érdekes, hogy Erika a paradicsomos pogácsát emlegeti.
Mert az volt mindig a kedvencem.
A sherryecetes lekvár
pedig különös savassággal bír.
A pogácsa isteni. Kóstold meg!
Anyukám édesanyja sütött pogácsát.
Anyám családjáról tudni kell,
hogy goldsboróiak, Észak-Karolinából, és fontos nekik a polgárjog.
Ezért nem csak a pogácsákról tanultam, hanem a polgárjogról is.
Tízéves lehettem, mikor ezt a történetet mondták.
Nagymamám egy étteremben evett,
és egy csoport fehér egyetemista
az ő asztalához ült. Ideges lett.
Nem tudta, menjen-e el.
Erre odatoltál neki a tálat, és megkérdezték, kér-e, mert finom.
Ezt évekkel később is lelkesen mesélte.
Mondtam neki: „Hűha, nagyi!” Meg volt hatódva.
Nem igazán ült egy asztalnál fehérekkel.
Erre az asztalához ültek, és enni akartak vele.
Amikor először beszéltünk pogácsákról,
akkor mesélte ezt.
Ezért ez nagyon megérintett,
még ma is, amikor készítem.
Amikor a polgárjogokról beszélünk,
mármint ha beszélünk a családtagjainkkal róla,
mert én öregek között nőttem fel, sokat meséltek,
és régen minden az ellenállásról szólt.
Ha felkeltél reggel,
és léteztél, az már ellenállás volt.
Ez nagyon mély történet
a nagymamádról, és…
A pogácsáról.
Igen.
Az, hogy teljes mértékben felvállaljuk a fekete mivoltunkat,
mindig is az ellenállás legjobb formája volt.
Az biztos.
Ezért is olyan fontos a soul food,
mert egy falat is egész történeteket mesél.
Meséljetek a kihívásokról,
amivel cégnyitáskor szembesültetek!
A legnagyobb kihívás a birtoklási jog megszerzése volt
a helyhez, ahol főzünk. Volt rá példa,
hogy a fejlesztők csak úgy elvették az épületet.
Az Auburn Avenue-n megfigyelhető a dzsentrifikáció.
Toddon és a fekete séfeken kívül
nem is létezünk.
A többségben fehér városfejlesztők
szabadon járnak-kelnek, és lerombolják a környéket.
Megfizethetetlen, elérhetetlen helyeket építenek.
Arra tanítottak, hogy szégyelljük a főztünket. Hogy ne szolgáljuk fel.
Hogy a technikánk nem jó.
Hogy mindenből van benne egy kevés.
Hogy túl sok a sztereotip sült csirke.
Hogy zsíros meg minden. Aztán elmész máshová,
és mindenki sült csirkét árul.
- Ami nem a miénk. - Igen.
Valaki lemásolja a kajánkat, és meggazdagodik belőle.
A dzsentrifikáció az erőszak egyedülálló formája,
mert nemcsak a kiszorítanak innen,
hogy már ne éljünk itt,
hanem eltörlik a kultúránkat.
Ezért is akarom azt,
hogy az atlantaiak jöjjenek össze,
és próbálják megőrizni az értékeket.
Mi, mint közösség, mint egy egész,
erősek vagyunk.
Nézzétek meg, mit érünk el,
ha összejövünk egy nagy családként!
Pénzt gyűjtünk. Közösségi tereket építünk.
Ha megnézitek, a fekete negyedekben rengeteg könyvtár,
gyógyszertár, könyvesbolt
közösségi összefogásból, gyűjtésből jött lére.
Mert tudtuk, hogy csak magunkra számíthatunk.
És szerintem ehhez kellene visszatérnünk.
Ez, amit említünk, ez egy családi vállalkozás.
- Mármint… - Családi vállalkozás.
- De ez Atlanta. - Ezt nem írták meg előre.
Egyetértek. Büszke voltam rá,
hogy Atlantában nőttem fel.
Atlantaiként
mindig is ragaszkodtam
ehhez a környékhez.
Emlékszem, hogy gyerek voltam Atlantában,
és anyukám elment a Clarkba.
Tudjátok, hogy az milyen volt.
- Igen. - Ja.
Lehetőségünk van,
hogy ebben a közösségben
megőrizzük a történelmünket.
Látjuk, hogy mindenki újra önmagára talál a közösségben,
a konyhánkra figyelve, mondván:
„Ez az alapja mindennek,
amit itt eszünk.”
Hatalmas erővel bír a soul food,
a vidéki vagy déli gasztronómia, nevezzük bárhogy is,
és nemcsak azt akartátok elhitetni, hogy nem jó,
hogy átvegyétek, és pénzt keressetek belőle,
hanem rávettetek, hogy ne kérjünk érte pénzt,
holott a saját éttermeitekben
ugyanezt 100 dollárért adjátok.
De most visszavágunk, mert ez a miénk.
Szerezzük vissza!
Erika templomba való.
Ja, prédikálhatnék. Kérek egy szószéket.
Elvihetne egy közösséget.
Működne. Pogácsát és csirkét sütnénk,
és itt beszélgetnék.
Sok városban megszokott dolog a terjedés és növekvés,
de a dzsentrifikáció eltörli az ezt építő kultúrát.
Hogyan reagálunk erre?
Hogyan küzdünk ellene?
Atlanta sokat változott a gyerekkorom óta.
Ismerős kapaszkodókat keresek benne.
De nem csüggedek.
Amíg vannak Toddhoz és Erikához hasonló séfek,
Cherylhez és MJ-hez hasonló pékek,
és feketék vezette helyek, mint a Paschal's,
Atlantában mindig alap lesz
az úttörő fekete gasztronómia.
Míg a polgárjogi mozgalom hétköznapi embereket követelt,
és dacolni kellett,
ma az első generációs gazdák,
a kulináris aktivisták
és a séfek továbbviszik a stafétát,
visszaszerzik az étkezési kultúránkat,
és visszatérnek a földhöz,
hogy megírják a fekete felszabadulás következő fejezetét.
A feliratot fordította: Péter Orsolya