Atlanta, Georgia.
Ovdje sam odrastao.
Ovdje sam se zaljubio u hranu.
U hranu koja je duboko povezana
s Pokretom za građanska prava.
Hrana je ono što je pokret mobiliziralo i financiralo.
Vratio sam se kući da bih upoznao troje studentskih aktivista
koji su planirali i izveli šokantnu i poticajnu operaciju
kako bi desegregirali restorane
i omogućili crnim Amerikancima da dostojanstveno blaguju.
HRABRI PAPCI
KAKO JE AFROAMERIČKA KUHINJA PROMIJENILA AMERIKU
PRKOS
U mom gradu i dalje je osjetan ideal Pokreta za građanska prava.
Ovdje su prosvjedi i strateški politički potezi
preplavljivali svaku ulicu,
a posebno prosvjedi kojima su upravljali crni studenti
uvodeći time novi stil aktivizma.
U prvim tjednima 1960.
prosvjedi prozvani sit-in pokretom eksplodirali su diljem Juga.
Studenti u kampusima kao što su Morehouse i Spelman
organizirali su brojne sit-in prosvjede te su učinkovito razbili
segregacijski sustav Jima Crowa
koji je priječio da Afroamerikanci budu usluživani u javnim prostorima.
Desetljećima poslije, ovi bivši studentski aktivisti,
Dr. Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt
i Charles Black ponovno su se okupili u restoranu Paschal's,
crnačkom lokalu koji je pružao podršku ovim aktivistima tijekom 60-ih.
Izuzetna mi je čast biti ovdje s vama u restoranu Paschal's.
Doista mi je važno da danas izgovorimo vaša imena
i pružimo vama priliku
da naglasite imena onih ostalih, koji nisu ovdje.
G. Black, vidim, vi ste… Vi ste pohađali Morehouse.
Nisu me primili u Spelman zbog nekakve rodne pristranosti.
Tako da sam morao ići na Morehouse.
Recite nam, dakle, kako ste se inicijalno povezali.
Dakle, Sveučilišni centar u Atlanti
u to je vrijeme bio najveći konzorcij visokog obrazovanja za crnce u zemlji.
I po prvi su se put studenti udružili
da bi ujedinjeni postigli promjene.
A suradnja među nama dovela je
do učinkovitog bojkota i protesta diljem centra Atlante.
To je početak 60-ih.
To je vrijeme mobilizacije.
Dr. Karcheik, kao sjajna znanstvenica
i povjesničarka koja proučava crnačku Atlantu i građanska prava,
malo nam opišite širi kontekst.
Kad pogledate,
povijest Afroamerikanaca i njihova borba za slobodu
zapravo je dio te dugačke priče o građanskim pravima
koja seže sve do Rekonstrukcije.
Kako se vi na sveučilištu organizirate,
to izaziva žestoku reakciju
te je vaša generacija htjela uništiti Jima Crowa.
-Da. -Da.
Moja generacija bila je bijesna od rođenja.
Generaciju mojih roditelja
Tom Brokaw nazvao je „Najvećom generacijom.”
To je bila generacija koja je imala vojnu obvezu,
morali su se boriti u inozemstvu za siguran i demokratski svijet,
a vratili su se kući gdje su ih nazivali „crnčugama”.
Zlostavljali su ih i vrijeđali dok su bili u uniformi,
neke su čak i linčovali dok su bili u uniformi.
Znali smo da to nije u redu
pa smo bili spremni na korake koje smo poduzeli.
Radikalizirani.
-Zapravo, rođeni radikalizirani. -Tako je.
Ovi aktivisti bili su još tinejdžeri, a otišli su na prvu liniju
kako bi desegregirali restorane i druge javne prostore.
To je dovelo do malo poznate,
ali iznimno učinkovite operacije za građanska prava.
Imali smo 16, 17, 18 godina.
Ja sam netom bila napunila 19.
Vođe su nam se obratile riječima:
„Morate se boriti. Morate marširati.”
Prva sam krenula jer nisam smjela pojesti hot dog.
Kako to mislite? Moramo na stražnja vrata po hot dog?
Ja sam iz Garyja u Indiani.
Nisam imala pojma što znači dolazak u školu na Jugu.
I tako smo 19. listopada ustali i pratili te ljude.
Izašli smo iz koledža Spelman
i našli se s muškarcima iz Morehousea
te sa studentima Sveučilišta u Atlanti.
Trebao mi je poticaj
jer mi je majka rekla: „Bolje ti je da to ne radiš.”
Bila je jako ljuta na mene. Rekla je:
„Poslala sam te na Spelman da se obrazuješ,
a ti, što ti tamo dolje radiš?”
No nisam se mogla zaustaviti.
STUDENTSKI POKRET U ATLANTI
ULICA FAIR STREET 19. LISTOPADA 1960.
Dana 19. listopada fokusirali smo se na robnu kuću Rich's
i to s razlogom. Znali smo, ako Rich's padne,
past će i svi drugi
je Rich's svima bio omiljena trgovina.
Odrastali smo u Rich's-u. Ondje je bio lokal Magnolia Tea Room.
Bio je to samo restoran, ali nama…
-Bijeli stolnjaci. -…izgledao je divno.
-Stolnjaci, porculan, srebrni pribor. -Srebrni pribor, da.
Ali nikad nismo ulazili onamo. Išli smo u podrum,
u kojem je bila mala zalogajnica.
To nije bio restoran za obojene.
Zbog toga je sve postalo još osobnije.
Bila sam spremna.
A organizatori,
oni su nam objasnili što će značiti sit-in prosvjed.
Rekli su nam:
„Ako ste spremni otići u zatvor na šest mjeseci,
idite na desnu stranu sobe.”
Dvije cimerice i ja
automatski smo otišle. Bez razmišljanja. Znale smo.
Devetnaestoga ujutro vođe su nam rekle:
„Vratite se u dom, spakirajte torbu, pripremite knjige."
„Pokupit ćemo ih i donijeti vam ih u zatvor.”
U koliko sati je počelo? Ne sjećam se.
Bilo je jutro. Okupili smo se ispred knjižnice Trevora Arnetta u AU Centru.
Držali smo se za ruke i molili.
-Da. -Pjevali smo pjesme.
Jedna od njih bila je
„Ne dopuštam nikom da me skrene s puta”.
Kakav je to duh bio!
-Imali smo duha. -Da.
I „Jutros se budim s mišlju“;
isprva bismo pjevali na Isusa, zar ne?
Ali sljedeći stih je Jutros se budim s mišlju o slobodi.
Znala sam da je Bog s nama
i da je sve moje; moji roditelji, moji djedovi i preci,
da su bili uz mene toga dana.
Ono što ste vi doživjeli,
to su povijesni događaji koje ne možemo razumjeti
čitanjem iz udžbenika.
Osjećam tu prisutnost i povijesni značaj
dok sjedim ovdje s vama. Volio bih znati više
o samom događaju
i o tome što vam se dogodilo,
čega se sjećate,
što ste pokušali zaboraviti.
Sjećam se 19. listopada,
morali smo se popeti uzbrdo do Rich's-a,
a ondje nas je čekao Klan.
Zapitala sam se što će mi se dogoditi.
Ta imam 17 godina!
Ti su ljudi na sebi imali bijele halje. Pljuvali su na nas.
Osjećao bi da te pljuju i nazivaju te „crnčugom”.
A ja sam bila dijete, nosila sam svoj mali transparent
i razmišljala kako će me mama ubiti, ali ja svejedno idem.
Iz gomile je iskočio jedan čovjek.
Cigaretom mi je opekao ruku.
-Ovdje. -O, Bože!
Peče me to,
a ja stojim ondje i mislim si: „Mama će me sad stvarno ubiti”.
Ne biste očekivali takve misli.
Ja sam razmišljala kako ću to objasniti majci.
-Je li stavio ruke na tebe? -Da me opekao cigaretom.
Kako ću objasniti majci odakle opeklina?
Taj dan rekla sam si da ću to napraviti i baš me briga!
Kad sam vidjela Klan, kažem vam, to je utjecalo na mene.
Kad me opekao, i to je utjecalo. Ali me nije spriječilo.
Dok su studentski aktivisti prosvjedovali
i pretvarali javne prostore u svoja sjedišta,
vjerske skupine i crkve pružale su utočište.
Kao i džamije u kojima su crni muslimani i pripadnici Nacije islama
brinuli o svojoj zajednici baveći se uzgojem, prodajom
i pripremom svoje vlastite hrane.
ISLAMSKI MESDŽID U ATLANTI
-Skinimo cipele. -U redu.
Zaheer Ali je povjesničar
koji se bavi islamom u Americi
te Afričko-Američkom poviješću.
Drugim riječima prava osoba za razgovor
i dodatno rasvjetljavanje uloge crnih muslimana
u Pokretu za građanska prava.
-Dakle, brate Zaheer. -Da.
Ovdje, u Atlanti, u velikoj mjeri
naše crnačko oslobođenje shvaćamo zapravo kroz kršćanstvo.
Pitam se postaje li to, na neki način,
dominantni narativ.
Mislim da ljudi, kad razmišljaju o crnačkom oslobođenju i pokretu,
te o religioznosti crnaca u Americi,
to uvelike čine kroz prizmu Kršćanstva
zbog neporecive moći crnačke crkve.
Ali kad pogledamo ulogu muslimana u vrijeme Pokreta za građanska prava
kao dio šire borbe za slobodu crnaca,
tu govorimo prvenstveno o Naciji islama
koja je radikalno afirmirala crnaštvo na sve načine
te je prozivala bijelu supremaciju.
Oslobodite sve crnce; muškarce, žene i djecu.
Do sredine 70-ih započeo je razvoj te zajednice
prema klasičnijem, tradicionalnijem obliku sunitskog islama.
Mesdžid u kojem se nalazimo dio je tog pokreta.
Zajednica crnih muslimana rezonantan je dio kulture grada Atlante
i ova džamija je jedno od mnogih mjesta na kojima ćete naći izvornu pitu od graha.
Slatka pita s kremom
sadrži bijeli grah, šećer i začine
u kombinaciji koju mnoge muslimanske obitelji
do danas čuvaju tajnom.
Recite nam kako je nastala
i zašto je pita od graha kulturno relevantna?
Dakle, pita od graha
znači stvaranje Nacije islama.
U želji za samodostatnošću
Nacija pokušava zadovoljiti osnovne potrebe.
Njihov lanac supermarketa potiče crnačku zajednicu
da ondje kupuju hranu,
posebice muslimanske proizvode s muslimanskih farmi,
kao što su govedina, kruh i, naravno, slavna muslimanska pita od graha.
Pita od graha označava
autonomiju, suverenitet i neovisni identitet
te potragu za nečim u najvećoj mogućoj mjeri slobodnim
od nasljeđa ropstva.
Pita od graha naslanja se na pitu od batata.
-Dobro. -Zar ne?
Nije baš istog okusa,
ali dijelom sadrži iste začine.
A pita od batata
smatrana je nasljeđem ishrane robova.
Da bi se potpuno odmaknuli od toga,
no svejedno želeći ukusan desert,
osmislili su pitu od graha.
Mnogo se radilo na tome
da recept ostane unutar zajednice.
Da, ova pita je nešto
po što morate doći u zajednicu.
Morate poznavati neke muslimane
da biste dobili originalni recept i okus.
Da. Govorimo o kulturnom prisvajanju hrane u širem smislu,
ali ovo je bio napredan potez
jer su za pitu od graha rekli: „Zapravo, to ćemo ostaviti sebi.”
Razgovarao sam sa starješinom koji je rekao: „Ovo je bilo naše čudo.”
Zar ne? To je jedan od naših talenata, a to nije nešto što možete preuzeti.
Bilo je pokušaja
da pitu od graha koloniziraju,
ali te pite jednostavno nemaju
isti profil okusa, nemaju istu teksturu.
-No najvažnije, nemaju zajednicu. -Točno.
-Selam alejkum. -Alejkum selam.
Dakle, spremni smo kušati vaše pite.
Jedva čekam.
-MJ. -MJ. Da.
Malikah Jordan odrasla je radeći u obiteljskoj pekarnici u Brooklynu
te je danas poznata u ovoj zajednici po autentičnim pitama od graha.
Dobro.
-Kao što vidite, pojeo sam ih dosta. -Vidim.
Da.
Sjećam se da je tata donosio kući pite od graha.
Radio je za obitelj koja je držala mnogo ribljih restorana u Atlanti.
-Da. -Yasin's.
-Yasin's! -Oči su ti se raširile, vidim.
Sjajno mi je to u mom kućanstvu
gdje smo odrasli u kršćanskoj vjeri,
ali smo također jeli i pite od graha jer je moj tata znao što valja.
-Tako je. -Uputili su ga prijatelji iz restorana.
Slušaj.
Na mene je djelovalo prosvjetljujuće
kad sam vidio načine
na koje naš crnoamerički identitet i identitet crnih muslimana te naša hrana
cijelo vrijeme koegzistiraju.
Da, kao ministarstvo hrane.
Možda netko muslimanske vjere ne bi sjeo za stol
na kojem su posluženi svinjski kotleti ili iznutrice,
ali na tom stolu bi pita od graha mogla biti za desert.
Da.
Dakle, crni muslimani su prisutni.
Ako ne osobno, u vidu hrane.
Da.
Da. Volim vidjeti da kupci uživaju u piti.
Tako znam da si prava kuharica,
jer osjećaš radost dok gledaš ljude kako jedu tvoja jela.
-Da. -Tako znam da ti je stalo.
-Ima toga i u piti, valjda ćeš osjetiti. -I osjetim. Vidim. Cijenim tu ljubav.
Super.
Kakvo je porijeklo tvog recepta?
Seže tri generacije unatrag.
Do moje bake.
Ona i djed imali su dvije pekarnice u Brooklynu, u New Yorku.
Uvijek sam bila uz nju u kuhinji dok je pripremala smjesu za pitu.
Znaš li odakle tvojoj baki recept koji si naslijedila?
Preko Nacije islama. Oni su testirali pite.
-Postojala je ljestvica. -Da.
Mora biti prava pita.
A u toj džamiji, kušali su pitu i rekli:
„Dobro, možete se smjestiti i prodavati ovo zajednici.”
Morali su vam odobriti pite prije početka prodaje ovdje?
Da. To mi je bila velika dobrodošlica
i doista me etabliralo u zajednici…
-Da. -...kao sestru s pitama od graha.
Crni poduzetnici i vlasnici restorana
uskočili su kad je trebalo štititi i hraniti
borce Pokreta za građanska prava.
Restorani kao što su Busy Bee,
Frazier's Cafe Society i Paschal's,
u vlasništvu braće Paschal, Jamesa i Roberta, po kojima je nazvan
solidarizirali su se sa studentskim aktivistima
u borbi protiv Jima Crowa.
Osamdesetdvogodišnji g. Eby Slack
u restoranu Paschal's radio je odmalena.
Bio je konobar
te je posluživao aktiviste nakon što su pušteni iz zatvora.
Dakle, g. Slack, koliko čujem, vi ste legenda.
Recite nam više o ovom mjestu i o sebi.
Odrastao sam u planskim naseljima
i često sam upadao u nevolje.
Stoga su me majka i otac upoznali s braćom Paschal,
a oni su me držali zaokupljenog jednokratnim poslićima.
Kako je vrijeme prolazilo, zbližio sam se s tom obitelji.
Jednog dana, Martin Luther King mlađi rekao je:
„Trebam tvoju i bratovu pomoć, ako je moguće.”
G. Paschal je pitao što može učiniti. Rekao je da treba mjesto za sastanke.
G. Paschal je tad rekao: „Brat i ja gore imamo apartman.”
„Slobodno se sastajte ondje koliko god i kad god.”
„Tražim samo jedno.”
Dr. King kaže: „Što to?” „Da ćete jesti moju prženu piletinu.”
Da.
Hrana je toliko involvirana u priču
jer nam je upravo ona omogućila,
uz ekonomske resurse i fizički prostor,
da se doista možemo okupiti i odraditi strateški dio posla.
Mnogo je puta dr. King ovdje okupio svoje ljude.
Mnogo je odluka…
bilo donešeno ovdje kod Paschala.
DR. M. L. KING VOĐA BORBE ZA PRAVA CRNACA
MORAMO ISHODITI PRAVDU
Diljem zemlje, Pokret za građanska prava hranili su
kuhari i pekari koji su se iskazali
ne samo hraneći pokret, već i financirajući ga.
Baš kao kuharica i aktivistica Georgia Gilmore.
Uvijek bih ispitivala Gospodina hoće li mi ikad postati moguće
da hodam gradom
bez brige hoću li morati ući na stražnja vrata
ili pak ustupiti nekome svoje mjesto.
Zatim bih Mu zahvaljivala jer sam znala da će mi uslišati molitvu.
I jest.
Mislim da je Georgia Gilmore dio onog skrivenog blaga
koje je uvelike utjecalo na Pokret za građanska prava.
Slastičarki Cheryl Day, koja je bila nominirana za nagradu James Beard,
čast je naglašavati nasljeđe aktivizma
tih crnih južnjačkih pekara.
G. 1955., nakon poznatog uhićenja Rose Parks
jer nije željela ustupiti svoje mjesto bijelcu
vođe Pokreta za građanska prava u Montgomeryju u Alabami
odlučili su prisilno uvesti integraciju u autobusima, i to organiziranjem bojkota
koji će na kraju potrajati 381 dan.
No ako ne mogu u autobuse, kako će crnci putovati na posao?
Rješenje je bila flota automobila koje su vozili volonteri.
No kako to platiti?
Georgia Gilmore je imala rješenje.
Oformila je tajnu kuhinju koju je nazvala „Klub niotkuda”
jer je ova mreža pekara i kuhara koji su pripremali hranu za bojkot
morala ostati tajnom.
Kad bi je ljudi pitali otkuda dolazi ta hrana,
ona bi samo rekla: „Niotkuda.”
Shvatila je da je njezina moć
u tome da peče i prodaje torte i pite.
Mogla je hraniti i pokretati Pokret za građanska prava.
Možete li nam reći nešto više o tome kako je to radila?
U suštini, omogućila je ljudima alternativni način prijevoza do posla.
Mislim, stvorila je čitav sustav
koji je plaćao gorivo, osiguranje, sve.
Htjela se pobrinuti da i dalje možemo doći na posao
i zarađivati za život, a da ne moramo ući u autobuse.
Da. Znamo da Georgia Gilmore
upotrebljava slastice kao način da financira Pokret,
ali gdje su ljudi zapravo kupovali te kolače?
U našim sigurnim prostorima.
Frizerskim salonima, brijačnicama.
Znate, gdje… U crkvama. Gdje god smo se okupljali.
Ti sigurni prostori morali su biti
nekakvi poslovni objekti u vlasništvu crnih američkih poduzetnika.
Da, zamislite. Friziraš se, sjediš ondje.
Koliko su ti puta nešto prodali u brijačnici?
Bezbroj.
Preko puta moje pekarnice nalazi se brijačnica.
Kad smo se preselili na tu lokaciju
željela sam im dati do znanja da sam tu
kako bih bila izvor ponosa ovom kvartu.
Počela sam donositi kekse, pite, torte.
A kad sam dobila odobrenje brijačnice,
posao se zahuktao.
-Krenulo je. -Krenulo je.
Cheryl Day jedna je u nizu crnkinja
su definirale južnjačko pečenje.
Čuva tradicije, tehnike i priče tih neopjevanih junaka
sve do danas.
Moja priča veže se uz moju porobljenu praprabaku,
Hannah Queen Grubbs,
koja je radila kao slastičarka.
Pekla je male, nježne tortice
s glazurom u pastelnim bojama.
Pečenje vam je u genima.
Da, i ja volim misliti da je tako.
A vi se zapravo držite
te tradicije Georgije Gilmore
i prodajete direktno crnačkim biznisima.
Gledate li na vaš rad kao na dio te ostavštine?
Da.
Dio sam nove generacije slastičarki
koje peku u čast Georgije Gilmore. A kad krene društvena promjena,
iskažemo se, pečemo da bismo prikupile novac
za stvari koje su nam važne.
Ovo je četvrtasta pita.
Kad treba prikupiti novac za promjene
i hraniti Pokret za građanska prava,
pečete ovu veliku četvrtastu pitu
jer tako možete prodati velike količine.
Unutra su svježe domaće breskve
i limunska verbena.
Ovo će biti dobro.
Dobro je, zar ne?
Breskve iz Georgije.
Super ukusno.
Misija je uspjela.
BRIJAČNICA
FRIZER
BRIJAČNICA
OBOJENI
Prva linija pokreta ne postoji bez običnih radnika;
kuhara, sobarica, kozmetičara i brijača toga vremena
koji su, jasno je, imali svoju ulogu.
Vidiš čiča Tomu? Čiča Toma je mrtav.
Samo još nije pokopan. Ali mrtav je, znaš.
-Mrtav je, shvaćaš? -Eto, nema ga više.
Podrška jedne crne osobe drugoj zadržava naš novac unutar naše zajednice
kako bismo mogli financirati naše pokrete.
Ovakva praksa pomagala je i borcima
poput Charlesa Blacka, dr. Georgianne Thomas
i Marilyn Pryce Hoytt koji su bili na prvoj crti
kada su 19. listopada 1960. krenuli prema robnoj kući Rich's.
Pokret za građanska prava bio je međugeneracijski.
Među crncima je postojala solidarnost.
Bez obzira na njihov društveni status, i na to gdje su živjeli,
ljudi su ipak osjećali kolektivnu opresiju.
Svi su doprinosili na različite načine.
Norris Herndon, predsjednik tvrtke Atlanta Life Insurance
u to vrijeme najbogatiji crnac u Sjedinjenim Državama,
pokretu daje stotine tisuća dolara
da studentima plate jamčevinu.
Podrazumijevalo se već i prije izlaska na prosvjede
da ste spremni da budete uhićeni.
Recimo da ste dobili priliku otići.
Dakle, svi su to shvaćali.
Organizirali ste se temeljem profila rizika svih ondje.
Planirali smo ozbiljno i do detalja
jer je bilo važno da ljudi razumiju
s čime se suočavaju i koje rizike preuzimaju.
Na dan 19. listopada
naš je pokret već trajao,
sit-in prosvjedi i naš rad trajali su od ožujka te godine
i pomalo smo posustajali.
Lonnie King, osnivač i vođa našeg pokreta
nagovorio je Martina Kinga mlađeg da ga uhite u robnoj kući Rich's
u restoranu Magnolia Tea Room. Dr. King je pristao
samo ako s njim budu uhićene i zgodne dame sa Spelmana.
Nemoj o tome!
Zato je Marilyn Pryce na toj fotografiji.
Ona je bila jedna od tih zgodnih dama koje je Lonnie pronašao
da 19. listopada budu uhićene s Martinom Kingom.
I Blondean.
Blondean. Blondean je bila druga.
Postoji fotografija Blondean i Martina na stražnjem sjedalu policijskog auta.
Ušli smo u Rich's.
Ušli smo u dizalo i otišli na šesti kat
da sjednemo Magnolia Tea Room.
Došao je voditelj i pitao što želimo.
Rekli smo da samo želimo sjesti i jesti.
Onda je voditelj rekao da će morati pozvati policiju.
I tako su moju cimericu i mene ispratili,
s velečasnim Kingom i Lonniejem Kingom.
Policajac nas je otpratio od ulaznih vrata robne kuće
do policijskog vozila.
Dobro.
Prvo smo, mislim, otišli u gradski zatvor.
Fotografirali su nas i uzeli nam otiske prstiju,
ali su nas odande odvezli u okružni zatvor Fulton.
Imali smo pravo na jedan poziv.
Nazvala sam oca i rekla mu:
„Tata, pogodi što? U zatvoru sam.”
Rekao je: „U redu, dat ću telefon tvojoj majci.”
Tu sam potonula.
Srećom, 20. listopada, dan nakon prosvjeda,
uzeli su novine i ugledali Marilyn Price,
na naslovnici.
O, da.
I tako je moja majka postala ponosna
što joj je kći završila u novinama.
Da.
Pogledate li tu legendarnu fotografiju,
vidjet ćete da u mojim očima nije bilo straha.
Bilo je odlučnosti.
Kao da sam rođena za taj dan i taj trenutak.
-Da. 19. listopada 1960. -To je bio naš duh.
Kad je King uhićen…
Nakon što je bio u zatvoru oko devet dana,
Bobby Kennedy uvjerio je Johna F. Kennedyja
da mu dopusti da nazove suca,
nakon čega je Martin bio pušten.
Tada su vođe Kennedyjeve kampanje objavili tzv. Plavu bombu.
To je bio letak s obrazloženjem čitave situacije
i podijeljen je u svakom većem gradu s većinskom crnačkom populacijom.
Kao rezultat ove akcije,
mnogi crnci koji su dotad još glasali za republikance
-prvi su put dali glas demokratima. -Prvi put.
Zbog toga je Kennedy izabran s razlikom od jednog glasa po okrugu
pobijedivši Nixona koji je 14 dana prije vodio.
Crnci su ga instalirali. Tako su pisale novine.
Tako je 19. listopad u Atlanti pomogao da Kennedy pobijedi.
Da. Apsolutno.
Slušam što govorite i razmišljam
koliko ste bili mladi i koliku ste snagu imali.
Mislite li da je organizacija bila izvor tolike snage?
Jedna od stvari karakterističnih za taj naš pokret,
a na to sam najponosniji, jest da je on bio nesebičan.
Zato su nas ljudi bili spremni podržati, što je rezultiralo uspjehom.
Paschal's je bio poseban restoran
jer, kad god smo bili u zatvoru
te bismo izašli kasno navečer,
Paschal je držao restoran otvorenim
i pripremio bi nam prženu piletinu, salatu od krumpira i slatki čaj.
Posudila bih riječi velike Elle Baker
koja je rekla da bit ovog pokreta nije bio samo hamburger,
radilo se o našim građanskim i ljudskim pravima.
Danas se ovaj pokret
i dalje bavi našim građanskim i ljudskim pravima.
I želim vama zahvaliti
za tolika desetljeća stvaranja prostora
u kojem su ljudi mogli organizirati masovne sastanke,
u restoranu, gdje se inače slave prekretnice.
Najvažnije je što možemo dostojanstveno blagovati.
Ja sam, odrastajući ovdje u Atlanti,
naslijedio kompletnu vašu ostavštinu
i pitam se možemo li ikada biti dorasli
baštini koju ste svi vi stvorili.
Ali mogu vam reći da je mene osobno
današnji dan promijenio
te ću biti predaniji tom putu i nasljeđu pokreta oslobođenja
više nego ikada dosad.
Razgovarao sam s mnogo mladih tijekom godina i optimističan sam
što se budućih generacija
jer vidim da sve više ljudi pokreće borbu.
Da.
Mislim da je važno ovo isticati
kako bi netko sa 16, 17 ili 15 godina znao
da je u redu učiniti nešto drukčije.
Pognimo glavu.
Gospodine, dolazimo Tebi večeras nakon što smo podijelili naše priče
o povijesti i svemu za što smo imali tvoj blagoslov da učinimo u Tvoje ime
tijekom 50-ih i 60-ih
kako bi sadašnji i budući naraštaji od toga imali koristi.
Zato Te, Gospode, molimo da nas i dalje blagoslivljaš
dok putujemo ovom magistralom života.
Molimo Te u Isusovo ime. Amen.
-Amen. -Amen.
Kušat ću ovu ribu.
Da.
-Gdje je ljuti umak? -Da.
Zahvaljujući naporima studentskih aktivista,
ali i naporima ljudi diljem zemlje,
cilj da integriramo restorane dospio je do najvišeg ureda u SAD-u.
Stoga molim Kongres da donese zakon
kojim svi Amerikanci imaju pravo biti usluženi u ustanovama
otvorenima za javnost. U hotelima, restoranima, kazalištima,
trgovinama na malo i sličnima.
Njihov tinejdžerski rizik
donio nam je boljitak koji još i danas osjetimo.
G. 1964. donesen je Zakon o građanskim pravima
kojim crni Amerikanci dobivaju zakonsko pravo da jedu
u bilo kojem restoranu diljem zemlje.
Baština njihova aktivizma i danas živi
kroz mlade poduzetnike
kao što je nagrađivani chef i slavni autor kuharica Todd Richards
te poznata gastro-spisateljica i chefica Erika Council,
čija je borba da održe svoje restorane vidljivima u povijesno crnačkoj četvrti
i sama postala zaseban pokret.
Odrastao sam u Atlanti i sjećam se tebe
kao jednog od prvih i najistaknutijih crnih chefova
koje smo imali u gradu.
Zbog toga je važno ono što govoriš
pa želim ući malo dublje u tvoju filozofiju
i čuti kako se razvijala tijekom godina.
Na dodjeli nagrada na pozornici su bile sve nacionalnosti,
ali nitko nije predstavljao našu kulturu.
Morao sam se duboko preispitati da shvatim
da mi je sjajno kad kuham tuđa jela,
no što činim za svoju zajednicu?
Pogotovo u gradu poput Atlante;
tu smo u Old Fourth Wardu,
kolijevci građanskih prava, i dalje epicentru građanskih prava.
Kako ja mogu kuhati nečija tuđa jela
i skupljati nagrade, a da ne pričam svoju priču, priču svoje obitelji?
Kako da naše četvrti učinimo zdravima i cjelovitima?
-Putem tanjura pričajmo našu priču. -Sviđa mi se to.
Čovječe, gle ovu boju.
Jako sam uzbuđen što ste oboje ovdje,
želim vam poslužiti ukusnu hranu za dušu.
Moja je baka kuhala razna jela.
Nedjeljom je uvijek bila piletina
i nije ju nužno uvijek pržila.
Pekla bi je u pećnici ili na vatri, kuhala.
Napravit ću interpretaciju pečene piletine.
Meso je bilo u pacu od borovnica.
Ostalo mi je slatkog čaja u koji sam dodao sol.
Ostavili smo da stoji preko noći i onda stavili na vatru.
Boja je predivna, kožica se karamelizirala
zbog malo šećera koji je već u čaju.
To daje izražene okuse.
Tako na kraju osjetite tanine iz borovnica.
Meni je to čisti umami.
Tako je sočno.
Doista.
Pripremio je ovo pile kao da je nečiji pradjed.
Da.
-Ova je piletina jako dobra. -Da.
Želim Erikine pogačice da napravim sendvič.
Ovo su kukuruzne pogačice.
-Hvala. -U njima je svježe ribani kukuruz.
Sviđa mi se kako se razdvajaju.
I zaista mi je sjajan ovaj kukuruz
koji se unutra nazire.
-Hrana za dušu je povrće. -Da.
Uvijek smo jeli povrće. U Sj. Karolini bilo je povrća i svinja.
Ljeti smo imali kukuruz. Rajčice.
Sve se to uvijek stavljalo u pogačice.
Prateta Mabel radila bi pogačice od kukuruznog mlijeka.
Zakuhala bi temeljac pa mlijeko.
Rekla sam si da ću i ja pokušati, trebalo je malo ponavljanja.
Zanimljivo je da Erika govori o rajčici u pogačicama.
Rajčice i pogačice su mi oduvijek najdraža kombinacija,
a u džemu je sherry ocat koji daje jednu drukčiju kiselost.
Pogačica je baš dobra. Kušaj.
Moja baka s mamine strane pekla je pogačice.
Što se tiče mamine strane obitelji,
oni su iz Goldsboroa, bavili su se zajednicom, građanskim pravima.
Dakle, ne naučiš samo peći pogačice,
već svi nauče o građanskim pravima.
Imala sam oko 10 g. kad sam čula ovu priču.
Baka je jednom jela u restoranu
i kaže da je skupina bijelih studenata sjela k njima za stol.
Kaže, postala je jako nervozna.
Nije bila sigurna treba li ustati.
A oni su onako gurnuli tanjur i rekli: „Želite li? Prilično su dobre.”
Čak i mnogo godina poslije ona to na takav način opisuje…
Rekoh, bako, zbilja… Ponijele su je emocije.
Dijelom stoga što nikad nije sjedila za stolom s bijelcima.
Onako, da baš sjede skupa i jedu.
Kad smo prvi put razgovarale o pogačicama,
ispričala mi je tu priču.
Mene to tako duboko dira,
čak i dan danas. Dojmilo me se.
Kad ljudi govore o građanskim pravima,
znate, ako pitate svoju obitelj…
Odrastala sam među starijima i uvijek sam slušala priče,
ali tada je sve bio nekakav čin otpora.
Već samo buđenje ujutro
i samo postojanje bilo je čin otpora.
To je duboka priča o tvojoj baki i…
Pogačicama.
Da.
Odluka da u potpunosti zakoračite u svoje crnaštvo
zapravo je oduvijek najveći oblik otpora.
Sto posto.
Zato je hrana za dušu toliko važna.
U jednom zalogaju možeš ispričati priču.
Razgovarajmo o izazovima s kojima si ste se suočili
kad ste započinjali posao.
Najveći je izazov posjedovanje prava na prostor u kojem kuhamo.
Vidjeli smo da dolaze investitori i jednostavno preuzmu tvoju zgradu.
Voziš se Avenijom Auburn i promatraš gentrifikaciju.
Mislim, osim Todda i naših crnih kuhara, mi ne postojimo.
Ovi investitori, uglavnom bijelci,
mogu ući i jednostavno uništiti naše četvrti
te izgraditi masu prostora koji su nedostupni, nedostižni.
Učili su nas da se sramimo svoje kuhinje.
Da to nije ni za koga.
Da naše tehnike nisu dobre.
Da je to sve nešto smiksano odasvud.
Znate, svi oni stereotipi oko pržene piletine.
Da je masna, ovakva i onakva. Onda prošetaš našim kvartovima
i na svakom uglu su lokali s prženom piletinom.
-A ne držimo ih mi. -Da.
Netko dođe, kopira naša jela i na tome zarađuje.
Gentrifikacija je jedinstven oblik nasilja
jer ne radi se samo o raseljavanju.
Ni mi više ne živimo ovdje.
Ali to je brisanje naše kulture
i zato doista želim da se ljudi iz Atlante ujedine
i pokušaju je očuvati.
Mi, kao zajednica, kao cjelina toliko smo moćni.
Promatram što uspijevamo postići
kad se svi okupimo i kažemo: „Ovo je obitelj.
Prikupit ćemo novac. Izgradit ćemo ovaj društveni dom.”
U crnačkim kvartovima puno je knjižnica,
ljekarni i knjižara izgradila zajednica sama
prikupljanjem sredstava.
To je zato jer smo znali da imamo samo jedni druge.
Mislim da se moramo vratiti tomu.
Pa vi govorite… Ovo je sad zbilja obiteljski biznis.
-Hoću reći… -Ovo je obiteljski posao.
-Ali ovo je Atlanta. -Ovo sam spontano rekla.
Slažem se. Bio sam toliko ponosan jer sam odrastao u Atlanti.
Budući da sam odavde,
oduvijek osjećam povezanost
posebice s ovim kvartom.
Najranija sjećanja koja imam iz djetinjstva…
Moja mama je pohađala Clark.
Sve je to bilo, znate… Sve već znate.
-Da. -Da.
Tako da i dalje zapravo imamo šansu
da u ovoj zajednici
sačuvamo povijest.
Vidimo da se sada ljudi vraćaju zajednici,
fokusiraju se na našu kuhinju i govore:
„Znate što? Ona je zapravo temelj svega što ovdje jedete.”
Tolika moć leži u hrani za dušu,
u seoskoj hrani, južnjačkoj, kako god ju želite zvati.
Zato ste nas uvjerili da nije dobra,
kako biste ju mogli prisvojiti i na njoj zarađivati.
Nas ste uvjerili da vam to ne možemo naplatiti
dok ste vi otvarali restorane
i naplaćivali porciju 100 dolara za ista ta jela.
Ali mi sad uviđamo da nije tako i da je to naše.
Zatražimo povrat vlasništva.
-Erika bi mogla propovijedati. -Pa bih, daj mi propovjedaonicu.
-Zbilja bi mogla. -Slažem se.
Možemo napraviti pogačice i piletinu i razgovarati o tome.
Iako su širenje i rast uobičajeni u mnogim gradovima
gentrifikacija briše kulturu koja je te gradove izgradila.
Kakav je naš odgovor na takvo raseljavanje?
Kako se uopće boriti protiv toga?
Atlanta se jako promijenila otkako sam bio dijete.
Sada pokušavam naći nešto za što se još mogu uhvatiti.
No nisam obeshrabren.
Dok god postoje kuhari kao što su Todd i Erika,
pekarice poput Cheryl i MJ,
te crnački establišmenti kao što je Paschal's,
Atlanta će uvijek imati vezu s poviješću u kojoj crnačka hrana ruši barijere.
Dok su kroz Pokret za građanska prava mali ljudi zahtijevali pravdu
iskazujući prkos u svakom obliku,
danas nova generacija poljoprivrednika-početnika,
gastro-aktivista
i kuhara preuzima ulogu vođa
povratkom našoj izvornoj hrani i praksama
te intenzivnim vraćanjem zemlji,
sve kako bi ispisali novo poglavlje crnačkog oslobođenja.
Prijevod titlova: Katarina Šturik