‫אטלנטה, ג'ורג'יה.‬
‫גדלתי פה.‬
‫זה המקום שבו התאהבתי באוכל לראשונה,‬
‫אוכל שיש לו קשר עמוק מאוד‬
‫לתנועה לזכויות האזרח.‬
‫זה היה מזון שגייס וגם מימן את התנועה.‬
‫חזרתי הביתה כדי לפגוש‬ ‫שלושה סטודנטים אקטיביסטים לשעבר,‬
‫שתכננו והוציאו לפועל‬ ‫מבצע לקידום זכויות האזרח,‬
‫כדי לבטל את ההפרדה הגזעית במסעדות‬
‫ולאפשר לאמריקאים שחורים לסעוד בכבוד.‬
‫- על בטן מלאה:‬ ‫מסע קולינרי מאפריקה לאמריקה -‬
‫- ההתנגדות -‬
‫- ג'ורג'יה -‬
‫- אטלנטה -‬
‫בעיר שלי עדיין מהדהדים‬ ‫הקולות של התנועה לזכויות האזרח.‬
‫זה מקום שבו הפגנות‬ ‫ופעילות אסטרטגית-פוליטית‬
‫זרמו מכל פינת רחוב,‬
‫במיוחד ההפגנות שארגנו סטודנטים שחורים‬
‫שבישרו על סגנון חדש של אקטיביזם.‬
‫בשבועות הראשונים של 1960,‬
‫ההפגנות שאחר כך נקראו "תנועת הישיבה"‬ ‫התפוצצו בכל הדרום.‬
‫סטודנטים בקמפוסים כמו מורהאוס וספלמן‬
‫ארגנו הרבה "מחאות ישיבה" ובעצם פירקו‬
‫את מערכת ההפרדה של חוקי ג'ים קרואו,‬
‫שמנעה מאפרו-אמריקנים‬ ‫לקבל שירות במקומות ציבוריים.‬
‫עשרות שנים אחר כך,‬ ‫אותם סטודנטים אקטיביסטים לשעבר,‬
‫ד"ר ג'ורג'יאן תומאס,‬
‫מרילין פרייס הויט‬
‫וצ'רלס בלאק‬
‫נפגשים שוב בפסקל'ס,‬
‫מסעדה בבעלות שחורה‬ ‫שתמכה בפעילים האלה בשנות ה-60.‬
‫זה כבוד ענק בשבילי‬
‫להיות כאן איתכם בפסקל'ס.‬
‫חשוב לי מאוד שנגיד את שמותיכם היום‬
‫וניתן לכולכם הזדמנות‬
‫לציין שמות של אחרים שאינם כאן.‬
‫ומר בלאק, אני רואה שאתה ממורהאוס.‬
‫לא קיבלו אותי לספלמן‬ ‫בגלל איזו הטיה מגדרית שם.‬
‫אז הייתי צריך ללכת למורהאוס.‬
‫אז כן, ספר לנו איך הכרתם והתחברתם.‬
‫המרכז האוניברסיטאי אטלנטה‬
‫היה באותה העת הריכוז הכי גדול‬ ‫של מוסדות להשכלה גבוהה לשחורים בארץ.‬
‫ובפעם הראשונה,‬
‫סטודנטים התאחדו לגוף אחד כדי לחולל שינוי.‬
‫ושיתוף הפעולה בין כולנו‬
‫הוביל לחרם אפקטיבי‬ ‫ולהפגנות בכל מרכז אטלנטה.‬
‫מדובר בתחילת שנות ה-60.‬
‫זאת תקופה של התגייסות.‬
‫ד"ר קרשיק, שהיא חוקרת מדהימה‬
‫והיסטוריונית שמתמחה בכל מה שקשור‬ ‫לשחורים באטלנטה ולזכויות האזרח,‬
‫למה לא תתני לנו קצת הקשר?‬
‫כשמסתכלים על ההיסטוריה‬ ‫של האפרו-אמריקאים ועל המאבק שלכם לחירות,‬
‫הם חלק מנרטיב ארוך של זכויות אזרח‬
‫שהחל כבר בתקופת השיקום.‬
‫כשאתם התארגנתם במרכז האוניברסיטאי אטלנטה,‬
‫זה בעצם הצית אש.‬
‫- תמכו בחוק נגד לינץ' -‬
‫והדור שלכם רצה לחסל את חוקי ג'ים קרואו.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫הדור שלי נולד עצבני.‬
‫ההורים שלי היו הדור‬
‫שטום ברוקאו כינה "הדור הגדול מכולם".‬
‫זה היה הדור שהתגייס לצבא‬
‫ונסע מעבר לים‬
‫כדי להילחם למען ביטחון הדמוקרטיה בעולם,‬
‫אבל כשהם חזרו, כינו אותם "כושים".‬
‫והתעללו בהם והעליבו אותם‬ ‫אפילו כשהם עוד היו במדים.‬
‫בחלקם אפילו עשו לינץ' כשהם במדים.‬
‫ידענו שכל זה לא בסדר,‬
‫אז היינו מוכנים לפעולה שעשינו.‬
‫רדיקלי.‬
‫כבר נולדתי רדיקלי, בעיקרון.‬ ‫-נכון.‬
‫הפעילים, שעוד לא מלאו להם 20,‬ ‫סיכנו את גופם‬
‫ויצאו למשימה לבטל את ההפרדה הגזעית‬ ‫במסעדות ובמקומות ציבוריים אחרים,‬
‫מה שהוביל למבצע עלום כמעט‬
‫אך בעל השפעה עצומה על זכויות האזרח.‬
‫היינו בני 16, 17, 18.‬
‫ולי בדיוק מלאו 19.‬
‫המנהיגים באו ודיברו איתנו ואמרו,‬
‫"אתם חייבים להילחם. אתם חייבים להפגין."‬
‫הייתי הראשונה,‬ ‫כי לא יכולתי לאכול נקניקייה.‬
‫מה זאת אומרת? אני צריכה ללכת‬ ‫לדלת אחורית כדי לקנות נקניקייה?‬
‫באתי מגארי, אינדיאנה.‬
‫לא היה לי מושג מה זה ללמוד בדרום.‬
‫וכך, ב-19 באוקטובר,‬ ‫קמנו והלכנו אחרי האנשים האלה.‬
‫ויצאנו ממכללת ספלמן‬
‫ונפגשנו עם הבחורים ממורהאוס‬
‫ועם הסטודנטים מאוניברסיטת אטלנטה.‬
‫זה דרש ממני אומץ,‬
‫כי אימי אמרה לי, "אבוי לך אם תעשי את זה".‬
‫היא כעסה עליי כל כך. היא אמרה,‬
‫"שלחתי אותך לספלמן כדי ללמוד,‬
‫"ואת שם, מה את עושה שם?"‬
‫אבל לא יכולתי לשלוט בעצמי.‬
‫- תנועת הסטודנטים באטלנטה -‬
‫- תשעה עשר באוקטובר 1960 -‬
‫בתשעה עשר באוקטובר‬ ‫התמקדנו בחנות הכלבו ריצ'ס,‬
‫ומסיבה טובה. ידענו שאם ריצ'ס תיפול,‬
‫כל השאר ייפלו גם,‬
‫כי ריצ'ס הייתה החנות שכולם אהבו.‬
‫הלכנו לריצ'ס מילדות.‬ ‫היה שם חדר התה מגנוליה.‬
‫וזו הייתה רק מסעדה, אבל בשבילנו…‬
‫מפות לבנות.‬ ‫-…זה נראה מרהיב.‬
‫מפות לבנות, כלי חרסינה, סכו"ם מכסף.‬ ‫-כן, סכו"ם מכסף. נכון.‬
‫אבל אנחנו מעולם לא הלכנו לשם. ירדנו למרתף,‬
‫שבו היה מזנון קטן.‬
‫זו לא הייתה מסעדה לצבעוניים.‬
‫לכן המאבק היה עוד יותר אישי בשבילנו.‬
‫אז אני הייתי מוכנה.‬
‫ואז המארגנים האלה…‬ ‫-כן.‬
‫…הסבירו לנו איך תתנהל מחאת הישיבה.‬
‫והם אמרו לנו,‬
‫"אם אתם מוכנים ללכת לכלא לשישה חודשים,‬
‫"לכו לצד הימני של החדר."‬
‫שתיים מהשותפות שלי לחדר ואני‬
‫הלכנו אוטומטית. לא חשבנו על זה. ידענו.‬
‫בבוקר ה-19,‬
‫המנהיגים אמרו לנו,‬ ‫"תחזרו למעונות, תארזו לכם תיק,‬
‫"תכינו את הספרים.‬
‫"אנחנו ניקח אותם ונביא לכם אותם לכלא."‬
‫באיזו שעה זה התחיל? אני לא זוכרת את השעה.‬
‫בבוקר. התאספנו מול ספריית טרוור ארנט‬ ‫במרכז האוניברסיטאי אטלנטה.‬
‫החזקנו ידיים והתפללנו.‬
‫כן.‬ ‫-שרנו שירים.‬
‫ואחד מהם היה,‬
‫"לא אתן לאיש לסובב אותי לאחור".‬
‫זאת הייתה הגישה.‬
‫באנו עם גישה כזאת.‬ ‫-כן.‬
‫ו"התעוררתי הבוקר כשדעתי"…‬
‫בהתחלה היינו אומרים, "מרוכזת בישו", נכון?‬
‫אבל בשורה הבאה,‬ ‫"התעוררתי הבוקר כשדעתי מרוכזת בחירות".‬
‫ידעתי שאלוהים איתנו‬
‫ושכל מה היה לי ברקע שלי,‬
‫ההורים שלי, הסבים והסבתות והדורות הקודמים,‬
‫הכול היה שם איתי באותו היום.‬
‫החוויות שכולכם חוויתם,‬
‫זאת לא היסטוריה שאפשר להבין‬
‫על ידי קריאת ספר לימוד.‬
‫ואני מרגיש את הנוכחות הזאת‬ ‫ואת החשיבות ההיסטורית‬
‫כשאני יושב כאן איתכם.‬
‫הייתי שמח לדעת‬
‫על האירוע עצמו.‬
‫מה קרה לכם?‬
‫מה אתם זוכרים?‬
‫מה ניסיתם לשכוח?‬
‫אני זוכרת שב-19 באוקטובר,‬
‫היינו צריכים לצעוד במעלה הגבעה עד ריצ'ס,‬
‫ואנשי הקו-קלקס-קלן חיכו לנו.‬
‫אמרתי, "אוי, אלוהים, מה יקרה לי?"‬
‫הייתי בת 17!‬
‫האנשים האלה עטו גלימות לבנות.‬
‫הם ירקו עלינו.‬
‫הרגשת שאנשים יורקים עליך‬ ‫וקוראים לך "כושי".‬
‫ואני רק ילדה שצועדת עם השלט הקטן שלי‬
‫וחושבת, "אימא שלי תהרוג אותי,‬ ‫אבל אני אעשה את זה בכל מקרה".‬
‫ופתאום מישהו זינק מההמון.‬
‫הוא הצמיד סיגריה ליד שלי.‬
‫ממש כאן.‬ ‫-אלוהים אדירים!‬
‫וצרב אותי.‬
‫ואני עומדת שם וחושבת,‬ ‫"אימא שלי באמת תהרוג אותי עכשיו".‬
‫הייתם מצפים שארגיש משהו אחר,‬
‫אבל רק חשבתי, "איך אספר לאימא שלי…‬
‫הוא נגע בך?‬ ‫-…"שהוא צרב אותי בסיגריה?‬
‫"איך אספר לאימא שלי ממה נכוויתי?"‬
‫ובאותו יום חשבתי, אמרתי,‬ ‫"אני עושה את זה. לא אכפת לי!"‬
‫וכשראיתי את הקלן,‬ ‫אני אומרת לך, זה עשה לי משהו.‬
‫כשהוא שרף אותי,‬ ‫זה עשה לי משהו. אבל זה לא עצר אותי.‬
‫בזמן שסטודנטים אקטיביסטים הפגינו‬
‫והפכו את המרחבים הציבוריים למטה שלהם,‬
‫קבוצות דתיות ובתי תפילה סיפקו להם מקלט.‬
‫למשל, המסגדים שבהם‬ ‫מוסלמים שחורים וחברי "אומת האסלאם"‬
‫מזינים את הקהילה שלהם‬ ‫בכך שהם מגדלים, מוכרים‬
‫ומכינים את האוכל שלהם בעצמם.‬
‫- מסגד האסלאם של אטלנטה -‬
‫בוא נוריד את הנעליים.‬ ‫-בסדר.‬
‫זאהיר עלי הוא היסטוריון‬
‫שעבודתו מתמקדת באסלאם באמריקה‬
‫ובהיסטוריה אפרו-אמריקנית.‬
‫במילים אחרות, בדיוק האדם שכדאי לשבת איתו‬
‫כדי להבין יותר‬ ‫את התפקיד שמילאו מוסלמים שחורים‬
‫בתנועה לזכויות האזרח.‬
‫בסדר, האח זאהיר.‬ ‫-כן.‬
‫כאן באטלנטה, במובנים רבים,‬
‫אנחנו מבינים את שחרור השחורים‬
‫בעיקר דרך הנצרות.‬
‫אני תוהה אם זה הפך, במובן מסוים,‬
‫לנרטיב הרווח.‬
‫אני חושב שכשאנשים חושבים‬ ‫על שחרור השחורים ועל התנועה השחורה‬
‫ועל רליגיוזיות שחורה באמריקה,‬
‫זה בעיקר מנקודת מבט נוצרית,‬
‫בגלל הכוח הברור של הכנסייה השחורה.‬
‫אבל כשאנחנו מסתכלים על תפקיד המוסלמים‬
‫בתקופת התנועה לזכויות האזרח‬ ‫וכחלק ממאבק רחב יותר לחירות השחורים,‬
‫אנחנו מדברים בעיקר על "אומת האסלאם",‬
‫שנתנה תוקף רדיקלי לזהות השחורה‬
‫על כל ביטוייה והוקיעה את העליונות הלבנה.‬
‫שחררו את השחורים.‬ ‫כל גבר, אישה וילד שחורים.‬
‫באמצע שנות ה-70,‬ ‫הקהילה הזאת החלה להשתנות‬
‫ולהתקרב לביטויים מקובלים ומסורתיים יותר‬ ‫של האסלאם הסוני.‬
‫והמסגד שאנחנו נמצאים בו‬ ‫הוא חלק מהתנועה הזאת.‬
‫הקהילה המוסלמית השחורה‬ ‫היא חלק תוסס מהתרבות אטלנטה,‬
‫והמסגד הזה הוא אחד המקומות הרבים‬
‫שבהם אפשר למצוא פאי שעועית אותנטי.‬
‫פאי רפרפת מתוק‬
‫שעשוי משעועית לבנה, סוכר ותבלינים,‬
‫לפי מתכון שמשפחות מוסלמיות רבות‬
‫שומרות בסוד עד היום.‬
‫אתה יכול לספר על המקורות‬
‫ולדבר על החשיבות התרבותית של פאי השעועית?‬
‫אז פאי השעועית‬
‫הוא יצירה של "אומת האסלאם".‬
‫בניסיון להיות אוטונומית,‬
‫"האומה" מנסה לספק בעצמה‬ ‫את צרכיה הבסיסיים.‬
‫רשת המרכולים שלה מעודדת את הקהילה השחורה‬
‫לקנות שם את מצרכי המזון שלה,‬
‫ובמיוחד מוצרים מוסלמיים‬ ‫שמגיעים מחוות של מוסלמים,‬
‫כמו בשר בקר, לחם,‬ ‫וכמובן, פאי השעועית המוסלמי המפורסם.‬
‫פאי השעועית מסמל‬
‫אוטונומיה וריבונות וזהות עצמאית‬
‫וחיפוש אחר משהו חופשי ככל האפשר‬
‫ממורשת העבדות.‬
‫ופאי השעועית מתכתב עם פאי הבטטה.‬
‫בסדר.‬ ‫-נכון?‬
‫אין להם טעם זהה לגמרי,‬
‫אבל חלק מהתבלינים והטעמים דומים.‬
‫ופאי הבטטה‬
‫נתפס כמורשת של תזונת העבדים.‬
‫ולכן, כדי להתרחק מזה לגמרי,‬
‫אבל בלי לוותר על קינוח טעים,‬
‫הם המציאו את פאי השעועית.‬
‫היו הרבה כוונות‬
‫לשמור את המתכון בתוך הקהילה.‬
‫כן, הפאי הזה הוא משהו‬
‫שאתה צריך להיכנס לקהילה כדי למצוא אותו.‬
‫אתה צריך להכיר מוסלמים‬
‫כדי לקבל את הטעם של המתכון המקורי.‬
‫כן. אנחנו מנהלים שיחות‬
‫על ניכוס תרבותי של אוכל באופן כללי יותר,‬
‫אבל הייתה פה ראיית הנולד עם פאי השעועית,‬
‫כשהם אמרו, "אנחנו נשמור את זה לעצמנו".‬
‫דיברתי עם אחד מזקני הקהילה שאמר,‬
‫"זה היה הנס שלנו."‬
‫נכון? זו הייתה אחת המתנות שלנו,‬
‫וזה לא משהו‬
‫שאפשר לקחת וש…‬
‫נעשו ניסיונות‬
‫"להשתלט" על פאי השעועית,‬
‫אבל פשוט אין להם‬
‫אותם טעמים, אותו מרקם.‬
‫אבל חשוב מכול, אין להם קהילה.‬ ‫-כן.‬
‫סלאם עליכום.‬ ‫-עליכום סלאם.‬
‫אז אנחנו מוכנים לטעום את הפאי שלך.‬
‫אני כבר מחכה לזה.‬
‫אם-ג'יי.‬ ‫-אם-ג'יי. כן.‬
‫מליקה ג'ורדן, שעבדה בנעוריה‬ ‫במאפייה של משפחתה בברוקלין,‬
‫היא עכשיו מרכיב מרכזי בקהילה‬ ‫בזכות פאי השעועית האותנטי שלה.‬
‫בסדר.‬
‫כפי שאתה רואה, אכלתי לא מעט.‬ ‫-אני רואה את זה.‬
‫כן.‬
‫אני זוכר את אבא שלי מביא הביתה פאי שעועית.‬
‫והוא עבד אצל משפחה‬
‫שהיו לה הרבה מסעדות‬ ‫של מאכלי ים כאן באטלנטה.‬
‫כן.‬ ‫-יאסינ'ס.‬
‫אה, יאסינ'ס!‬ ‫-ראיתי את העיניים שלך נפתחות.‬
‫אהבתי את העובדה שבבית שלי,‬
‫שבו גדלנו עם הכנסייה הנוצרית,‬
‫גדלתי גם עם פאי שעועית על השיש,‬
‫כי אבא שלי ידע מה טעים.‬
‫נכון.‬
‫והוא הכיר את זה דרך חבריו ביאסינ'ס.‬
‫תשמע!‬
‫זה פשוט היה מאיר עיניים בשבילי‬
‫לראות באילו דרכים‬
‫הזהויות שלנו כאמריקנים שחורים‬ ‫וכמוסלמים שחורים והמאכלים שלנו‬
‫היו קרובים וזה לצד זה כל הזמן.‬
‫כן, זאת עבודת קודש עם אוכל.‬
‫אולי מישהו שהוא מוסלמי‬
‫לא יסעד בשולחן‬
‫שבו מגישים צלעות חזיר או מעי חזיר,‬
‫אבל אולי יהיה בשולחן הזה‬ ‫פאי שעועית לקינוח.‬
‫כן.‬
‫אז מוסלמים שחורים בכל זאת מופיעים שם,‬
‫אם לא בגופם, אז באוכל שלהם.‬
‫כן.‬
‫כן. אני אוהבת לראות‬ ‫את הלקוחות שלי נהנים מהפאי.‬
‫ככה אני יודע שאת אמיתית,‬
‫כי האושר שאת מרגישה‬
‫כשאת רואה שאוכלים את האוכל שלך…‬ ‫-כן.‬
‫…כך אני יודע שאכפת לך.‬
‫זה בפאי. אני מקווה שאתה טועם אותו.‬ ‫-כן.‬
‫וגם רואה אותו. אני מעריך את האהבה.‬
‫מדהים.‬
‫מה השושלת של המתכון שלך?‬
‫השושלת שלי היא שלושה דורות.‬
‫זה התחיל עם סבתא שלי.‬
‫ולה ולסבא שלי היו‬ ‫שתי מאפיות בברוקלין, ניו יורק.‬
‫ותמיד הייתי לצדה במטבח‬ ‫כשהיא הכינה את התערובת לפאי שעועית.‬
‫את יודעת מאיפה סבתא שלך‬ ‫קיבלה את המתכון שלה שירשת?‬
‫היא צמחה ב"אומת האסלאם".‬ ‫הם בדקו את פאי השעועית שלך.‬
‫היה רף.‬
‫נכון.‬
‫הוא היה חייב להיות טוב.‬
‫ולמעשה, במסגד הזה טעמו את הפאי ואמרו,‬
‫"בסדר, את יכולה להתמקם פה.‬ ‫את יכולה למכור לקהילה."‬
‫אז היית צריכה לקבל אישור על הפאי‬ ‫לפני שיכולת להתחיל למכור כאן?‬
‫כן. זו הייתה קבלת פנים חשובה עבורי,‬
‫וזה באמת ביסס את מעמדי בקהילה…‬
‫כן.‬ ‫-…כאחות פאי השעועית.‬
‫גם עסקים וגם מסעדות בבעלות שחורים‬
‫נענו לאתגר לספק הגנה ואוכל‬
‫ל"חיילים" של התנועה לזכויות האזרח.‬
‫מסעדות כמו ביזי בי,‬
‫אגודת הקפה של פרייז'ר ופסקל'ס,‬
‫שהייתה בבעלות ונקראה על שם‬ ‫האחים ג'יימס ורוברט פסקל,‬
‫עמדו לצד הסטודנטים האקטיביסטים‬ ‫שנלחמו כדי לבטל את חוקי ג'ים קרואו.‬
‫מר איבי סלאק בן ה-82‬
‫עבד במסעדת פסקל'ס מאז שהיה ילד.‬
‫הוא היה מלצר‬
‫ושירת סטודנטים אקטיביסטים כששוחררו מהכלא.‬
‫אז מר סלאק, אתה, כפי שאנחנו שומעים, אגדה.‬
‫אז ספר לנו איפה אנחנו. ספר לנו מי אתה.‬
‫אתה יודע, גדלתי בשיכונים‬
‫וכל הזמן הסתבכתי בצרות.‬
‫אז אימא ואבא שלי‬
‫הכירו לי את האחים פסקל,‬
‫והם נתנו לי לעשות‬ ‫דברים קטנים כדי להעסיק אותי.‬
‫ועם הזמן, התקרבתי מאוד למשפחה.‬
‫יום אחד, מרטין לותר קינג הבן אמר,‬
‫"אני צריך עזרה ממך ומאחיך‬ ‫אם תוכלו לעזור לנו."‬
‫ומר פסקל אמר, "מה אנחנו יכולים לעשות?"‬ ‫הוא אמר, "טוב, אני צריך מקום מפגש".‬
‫מר פסקל אמר,‬ ‫"לאחי ולי יש סוויטה במלון למעלה.‬
‫"אתם יכולים להיפגש שם‬ ‫כל זמן שתרצו וכמה פעמים שתרצו.‬
‫"אני מבקש רק דבר אחד, בקשה אחת."‬
‫ד"ר קינג אמר, "מה?"‬ ‫"שתאכלו את העוף המטוגן שלי."‬
‫כן.‬
‫האוכל הוא חלק בלתי נפרד מהסיפור,‬
‫כי האוכל היה בעצם הדבר שסיפק לנו‬
‫את המשאבים הכלכליים ואת המרחב הפיזי‬
‫שאפשרו לנו להתכנס ולתכנן אסטרטגיה.‬
‫פעמים רבות ד"ר קינג כינס את אנשיו פה.‬
‫הרבה מההחלטות‬
‫התקבלו כאן, בפסקל'ס.‬
‫- ד"ר קינג,‬ ‫מנהיג בתנועה לזכויות האזרח -‬
‫- אנחנו צריכים צדק -‬
‫בכל רחבי הארץ,‬ ‫האכילו את התנועה לזכויות האזרח‬
‫שפים ואופים שנענו לאתגר,‬
‫לא רק בהזנת חברי התנועה‬ ‫אלא גם במימון בתנועה,‬
‫כמו ג'ורג'יה גילמור,‬ ‫שפית שהפכה לאקטיביסטית.‬
‫תמיד שאלתי את אלוהים אם יתאפשר לי פעם‬
‫פשוט להסתובב‬
‫בלי הצורך לחשוב שעליי להיכנס מאחור,‬
‫או לקום ולתת למישהו אחר את המקום שלי.‬
‫ואז תמיד הייתי מודה לאל,‬ ‫כי ידעתי שהוא ייענה לתפילתי.‬
‫והוא נענה.‬
‫אני חושבת שג'ורג'יה גילמור‬
‫היא אחד מאותם אוצרות נסתרים‬
‫שתרמו הרבה מאוד לתנועה לזכויות האזרח.‬
‫בשביל שריל די,‬ ‫אופה שהייתה מועמדת לפרס ג'יימס בירד, ‬
‫זה כבוד להעלות על נס‬ ‫את מורשת האקטיביזם‬
‫של האופים השחורים האלה מהדרום.‬
‫ב -1955, אחרי המעצר המפורסם של רוזה פארקס‬
‫על כך שלא ויתרה על מושבה לטובת גבר לבן,‬
‫מנהיגי זכויות האזרח במונטגומרי, אלבמה,‬
‫החליטו לכפות אינטגרציה באוטובוסים‬
‫באמצעות ארגון חרם‬
‫שנמשך בסופו של דבר 381 יום.‬
‫אבל אם אי אפשר לנסוע באוטובוס,‬ ‫איך יגיעו השחורים לעבודה?‬
‫התשובה הייתה צי מכוניות שנהגו בהן מתנדבים.‬
‫אבל איך משלמים על זה?‬
‫לג'ורג'יה גילמור היה פתרון.‬
‫היא הקימה מטבח מחתרתי סודי‬
‫שהיא כינתה "המועדון משום מקום",‬
‫כי אותה רשת של אופים וטבחים‬
‫שאפו כדי לממן את החרם‬
‫הייתה צריכה להישאר סוד.‬
‫אבל כשאנשים שאלו אותה,‬ ‫"מאיפה כל האוכל הזה מגיע?"‬
‫היא פשוט אמרה, "משום מקום".‬
‫היא הבינה שהכוח שלה‬
‫טמון בהכנה ומכירה של עוגות ופאים,‬
‫שהיא יכולה להאכיל ולהזין‬ ‫את התנועה לזכויות האזרח.‬
‫את יכולה לתת לנו קצת יותר פרטים‬ ‫שיסבירו איך בדיוק היא עשתה את זה?‬
‫ביסודו של דבר, היא יצרה‬ ‫דרך חלופית לאנשים להגיע לעבודה.‬
‫כלומר, היא בנתה מערכת שלמה‬
‫שמימנה את הדלק, את הביטוח, פשוט כל דבר.‬
‫היא רצתה לוודא‬ ‫שנוכל להמשיך להגיע לעבודה ולהתפרנס‬
‫בלי הצורך לעלות על אוטובוס.‬
‫כן. אנחנו יודעים שג'ורג'יה גילמור‬
‫השתמשה במאפים‬
‫כאמצעי לממן את התנועה,‬
‫אבל איפה אנשים בעצם‬
‫קונים את הפאים והעוגות?‬
‫בכל המרחבים הבטוחים שלנו.‬
‫בסלונים לעיצוב שיער, במספרות לגברים.‬
‫אתה יודע, בכנסיות, בכל מקום שהתאספנו בו.‬
‫המרחבים הבטוחים האלה היו צריכים להיות‬
‫עסקים כאלה‬
‫שהקימו אותם יזמים אמריקאים שחורים.‬
‫תחשוב על זה. אתה בא להסתפר, אתה יושב שם…‬
‫כמה פעמים מכרו לך משהו במספרה?‬ ‫-אין ספור.‬
‫למעשה, יש מספרה מול המאפייה.‬
‫וכשרק עברנו למקום הזה,‬
‫רציתי שהם יידעו שבאתי לכאן‬
‫כדי להיות מקור לגאווה בשכונה הזאת.‬
‫אז התחלתי להביא ביסקיטס, פאים, עוגות.‬
‫וברגע שקיבלתי את האישור של המספרה,‬
‫העסק שלי שגשג.‬
‫נסק.‬ ‫-נסק.‬
‫שריל דיי שייכת לשורה ארוכה של נשים שחורות‬
‫שהגדירו את האפייה הדרומית.‬
‫והיא משמרת את המסורות,‬
‫הטכניקות והסיפורים‬ ‫של הגיבורים האלמוניים האלה‬
‫עד היום.‬
‫הסיפור שלי התחיל‬ ‫עם סבתא-רבתא המשועבדת שלי,‬
‫האנה קווין גרבס,‬
‫שעבדה כשפית-קונדיטורית.‬
‫היא הכינה עוגות קטנות ועדינות‬
‫עם ציפויים בצבעי פסטל.‬
‫האפייה היא חלק מהדנ"א שלך.‬
‫כן. גם אני אוהבת לחשוב על זה כך.‬
‫ואת באמת‬
‫חלק מהמסורת של ג'ורג'יה גילמור,‬
‫של מכירה ישירות לעסקים שחורים.‬
‫את רואה את העבודה שלך‬ ‫כחלק מהמורשת הזאת היום?‬
‫כן.‬
‫אני חלק מדור חדש של אופות‬
‫שחולק כבוד לג'ורג'יה גילמור.‬
‫וכשיש שינוי חברתי,‬
‫אנחנו נענות לאתגר ואופות‬
‫כדי לגייס כסף לדברים שחשובים לנו.‬
‫זה בעצם פאי מרובע.‬
‫כשמדברים על גיוס כסף כדי לחולל שינוי‬
‫וכדי להאכיל את התנועה לזכויות האזרח,‬
‫הכינו את הפאי בתבנית מרובעת גדולה‬
‫כדי שיהיה אפשר למכור הרבה פאי.‬
‫אז אלה אפרסקים טריים מג'ורג'יה‬
‫עם לואיזה לימונית.‬
‫זה יהיה טוב.‬
‫טעים, נכון?‬
‫אפרסקים מג'ורג'יה.‬
‫זה כל כך טעים.‬
‫המשימה הושלמה.‬
‫- מספרה -‬
‫- התספורות של דוק -‬
‫- מספרה -‬
‫- צבעונים -‬
‫הפעילות בחזית של התנועה לא יכולה‬ ‫להתקיים בלי עובדים שנחוצים בכל יום,‬
‫הטבחים, עוזרות הבית,‬ ‫הקוסמטיקאיות והספרים באותם הימים,‬
‫שכולם, כמובן, מילאו תפקיד בתנועה.‬
‫היום של "דוד תום", "דוד תום" מת.‬
‫הוא רק לא נקבר, אבל הוא כבר מת.‬
‫הוא מת, רואה?‬ ‫-הוא כבר איננו.‬
‫תמיכה של אדם שחור אחד באחר‬
‫משאירה את הדולרים השחורים בקהילה שלנו‬
‫ומאפשרת לנו לממן את התנועות שלנו.‬
‫העברות כספים כאלה תמכו גם ב"חיילים"‬
‫כמו צ'רלס בלאק,‬ ‫ד"ר ג'ורג'יאן תומאס ומרילין פרייס הויט‬
‫שנלחמו בחזית‬
‫כשהם צעדו ב-19 באוקטובר 1960‬
‫לחנות הכלבו ריצ'ס.‬
‫התנועה לזכויות האזרח חצתה דורות,‬
‫והסולידריות שהייתה בקרב השחורים,‬
‫בלי קשר למעמדם החברתי,‬ ‫בלי קשר למקום מגוריהם,‬
‫כולם חוו את הדיכוי.‬
‫כולם תרמו, כל אחד בדרכו.‬
‫נוריס הרנדון, שהיה נשיא‬ ‫חברת ביטוח החיים אטלנטה,‬
‫האיש השחור העשיר ביותר בארה"ב באותה העת,‬
‫נתן מאות אלפי דולרים לתנועה‬
‫על מנת לשחרר סטודנטים בערבות.‬
‫הייתה הבנה בהתחלה, לפני שיצאנו,‬
‫למחאת ישיבה או להפגנה וכו',‬
‫אם אתה מוכן להיעצר או לא.‬
‫אפשר לומר שניתנה לך ההזדמנות לעזוב.‬
‫אז כולם הבינו את זה מההתחלה.‬
‫אז התארגנתם לפי פרופיל הסיכון של כל אחד.‬
‫התכנון שלנו היה‬ ‫עד כדי כך רציני ומדוקדק ומפורט, ‬
‫כי היה חשוב שאנשים יבינו‬
‫מה עלול לקרות ואילו סיכונים הם לוקחים.‬
‫כשהגיע ה-19 באוקטובר,‬
‫התנועה שלנו כבר פעלה,‬
‫מחאות הישיבה והפעילות שלנו‬ ‫נמשכו כבר ממרץ אותה שנה,‬
‫ואיבדנו קצת תנופה.‬
‫ולוני קינג, שהיה היו"ר ומייסד התנועה שלנו,‬
‫שכנע את מרטין קינג הבן‬
‫להיעצר בחנות הכלבו ריצ'ס,‬
‫בחדר התה מגנוליה.‬ ‫ד"ר קינג הסכים לעשות את זה‬
‫רק אם ייעצרו איתו בנות יפות מספלמן.‬
‫אל תספר להם את זה.‬
‫לכן מרילין פרייס הייתה בתמונה.‬
‫היא הייתה אחת הנשים היפות שלוני מצא‬
‫כדי שייעצרו עם מרטין קינג ב-19 באוקטובר.‬
‫ובלונדין.‬
‫בלונדין. בלונדין הייתה השנייה.‬
‫יש צילום של בלונדין ומרטין‬ ‫כשהם במושב אחורי של ניידת.‬
‫הלכנו לריצ'ס.‬
‫נכנסנו למעלית ועלינו לקומה השישית‬
‫לשבת בחדר התה מגנוליה.‬
‫והמנהל בא ואמר, "מה אתם רוצים?"‬
‫ואמרנו, "אנחנו רק רוצים לשבת ולאכול".‬
‫אז המנהל אמר,‬ ‫"אז אני אצטרך להזמין משטרה".‬
‫אז ליוו את השותפה שלי לחדר ואותי‬
‫עם הכומר קינג ועם לוני קינג ועם שוטר,‬
‫שהוליך אותנו דרך הכניסה הראשית‬
‫של חנות הכלבו ריצ'ס לניידת.‬
‫בסדר.‬
‫אז הלכנו קודם לכלא העירוני, נדמה לי.‬
‫ושם צילמו אותנו ולקחו לנו טביעות אצבעות,‬
‫אבל מהעיר לקחו אותנו לכלא מחוז פולטון,‬
‫וקיבלנו שיחת טלפון אחת.‬
‫אז התקשרתי לאבא שלי ואמרתי לו,‬
‫"אבא, תנחש מה קרה. אני בכלא."‬
‫הוא אמר, "טוב, אני מעביר‬ ‫את הטלפון לאימא שלך".‬
‫וואו. אז הלב שלי נפל.‬
‫למזלי, ב-20 באוקטובר,‬ ‫יום לאחר ישיבת המחאה,‬
‫הם פתחו את העיתונים וראו את מרילין פרייס‬
‫בעמוד הראשי.‬
‫כן.‬
‫אז אימי התגאתה מאוד בעובדה‬
‫שבתה מופיעה בעיתון.‬
‫כן.‬
‫ואם תסתכלו בתצלום האיקוני הזה,‬
‫תראו שלא היה שום פחד בעיניי.‬
‫הייתה נחישות.‬
‫זה היה כאילו נולדתי‬ ‫בשביל אותו היום ואותו הרגע.‬
‫כן. 19 באוקטובר 1960.‬ ‫-וזאת הייתה הגישה שבחרנו.‬
‫כשקינג נעצר,‬
‫אחרי שהיה בכלא תשעה ימים בערך,‬
‫בובי קנדי שכנע את ג'ון פ' קנדי‬
‫להרשות לבובי קנדי להתקשר לשופט,‬
‫מה שהביא לכך שמרטין שוחרר.‬
‫כשזה קרה, הקמפיין של קנדי‬ ‫פרסם את מה שכונה "הפצצה הכחולה".‬
‫זה היה עלון שתיאר בפרוטרוט מה קרה,‬
‫והוא הופץ בכל עיר גדולה‬ ‫שהייתה בה אוכלוסייה שחורה גדולה.‬
‫ובעקבות המעשה הזה,‬
‫הרבה שחורים שעדיין הצביעו לרפובליקנים‬
‫עברו להצביע לדמוקרטים בפעם הראשונה.‬
‫בפעם הראשונה.‬
‫מה שהוביל לכך שקנדי נבחר‬ ‫בפער של פחות מקול אחד לאזור בחירה‬
‫את ניקסון ששבועיים קודם‬ ‫הוביל בפער דו-ספרתי.‬
‫כושים הכניסו אותו. זה מה שהכותרות אמרו.‬
‫אז אירועי ה-19 באוקטובר באטלנטה‬ ‫עזרו לקנדי להיבחר.‬
‫כן, בהחלט.‬
‫אני מקשיב לך כשאתה מספר את זה וחושב,‬
‫"הייתם כל כך צעירים‬ ‫והיה לכם כל כך הרבה כוח."‬
‫אתה חושב שהכוח נבע מהארגון?‬
‫אתה יודע, אחד הדברים שאפיינו את התנועה‬
‫בתקופה שאני הכי גאה בה‬ ‫היה העובדה שהיא הייתה לא אנוכית.‬
‫לכן אנשים היו מוכנים לתמוך בנו,‬
‫וזה מה שהביא להצלחה שלנו.‬
‫ומסעדת פסקל'ס הייתה מיוחדת מאוד,‬
‫כי בכל פעם שהיינו בכלא‬
‫והשתחררנו מאוחר בלילה,‬
‫פסקל היה משאיר את המסעדה פתוחה‬
‫ומכין עוף מטוגן וסלט תפוחי אדמה‬
‫ותה מתוק‬
‫שחיכו לנו כשיצאנו מהכלא.‬
‫אני רוצה להשתמש‬ ‫במילים של אלה בייקר הגדולה,‬
‫שאמרה שהתנועה הזאת נלחמת‬ ‫על משהו גדול יותר מהמבורגר.‬
‫שזאת מלחמה על זכויות האזרח והאדם שלנו.‬
‫והיום, התנועה הזאת‬
‫עדיין נלחמת על זכויות האזרח והאדם שלנו.‬
‫ואני רוצה להודות לך‬
‫על עשרות שנים רבות שבהן יצרתם מרחב‬
‫שבו אנשים יכולים לארגן פגישות רבות משתתפים‬
‫במסעדה שבה אנשים יכולים לחגוג ציוני דרך,‬
‫וחשוב מכול, יכולים לסעוד בכבוד.‬
‫בשבילי, כמי שגדל כאן, באטלנטה,‬
‫קיבלתי את המורשת של כולכם,‬
‫ואני תוהה אם באמת נצליח להשתוות אליכם‬
‫ולמורשת שיצרתם.‬
‫אבל אני יכול לומר לכם, בנימה אישית,‬
‫שאני אצא מהיום הזה אדם שונה,‬
‫שמחויב יותר למאבק ולמורשת‬
‫של שחרור השחורים‬ ‫אפילו יותר ממה שהייתי עד היום.‬
‫דיברתי עם הרבה צעירים לאורך השנים,‬
‫ויש לי הרגשה טובה ביחס‬
‫לדורות הבאים, למען האמת,‬
‫כי אני רואה עוד ועוד אנשים‬ ‫שמדליקים את הלפיד בעצמם.‬
‫כן.‬
‫אני חושבת שחשוב שאתה תיקח את זה קדימה,‬
‫כדי שמישהו בן 16 או 17 או 15‬
‫יידע שזה בסדר לעשות משהו שונה.‬
‫הבה נרכין ראש.‬
‫אלוהים, אנחנו באים אליך הערב‬
‫אחרי שסיפרנו את הסיפורים שלנו‬
‫ודיברנו על ההיסטוריה‬ ‫ועל מה שזכינו לעשות בשמך‬
‫בשנות ה-50 וה-60,‬
‫למען הדורות האלה והבאים.‬
‫אלוהים, אנחנו מבקשים שתוסיף לברך אותנו‬
‫כשאנחנו ממשיכים במסע החיים הזה.‬
‫בשמו של ישו אנחנו מתפללים. אמן.‬
‫אמן.‬
‫-אמן.‬
‫אני אטעם את הדג הזה.‬
‫כן.‬
‫איפה הרוטב החריף?‬ ‫-כן.‬
‫בזכות מאמצי הסטודנטים האקטיביסטים האלה‬
‫ואנשים אחרים ברחבי הארץ,‬
‫סוגיית ביטול ההפרדה הגזעית במסעדות‬
‫הגיעה לתפקיד הבכיר ביותר בארה"ב.‬
‫לכן אני מבקש מהקונגרס להעביר חוק‬
‫שמעניק לכל האמריקאים את הזכות‬ ‫לקבל שירות במקומות שפתוחים לציבור הרחב.‬
‫בתי מלון, מסעדות, בתי קולנוע,‬
‫חנויות קמעונאיות ומוסדות דומים.‬
‫הסיכונים שהם לקחו בצעירותם‬
‫השתלמו בדרכים שאנחנו מרגישים עד היום.‬
‫נחקק חוק זכויות האזרח 1964‬
‫שמעניק לאמריקאים שחורים זכות לאכול‬
‫בכל מסעדה ברחבי הארץ.‬
‫ומורשת האקטיביזם שלהם חיה גם היום‬
‫ביזמים צעירים,‬
‫כמו השף עטור פרסים‬ ‫ומחבר ספרי הבישול המפורסם, טוד ריצ'רדס,‬
‫וגם השפית וכתבת האוכל הידועה,‬
‫אריקה קאונסל,‬
‫שמאבקם להשאיר את המסעדות שלהם‬
‫בשכונה שהייתה שחורה בעבר‬
‫הפך לתנועה בפני עצמה.‬
‫- ואן פלו סאות' -‬
‫אז כמי שגדל באטלנטה, אני זוכר אותך‬
‫כאחד השפים השחורים הראשונים והבולטים ביותר‬
‫שהיו לנו בעיר.‬
‫אז הקול שלך חשוב מאוד,‬
‫ולכן אני ממש רוצה‬
‫להיכנס קצת יותר לעומק תפיסת העולם שלך,‬
‫איך היא התפתחה בשנים האלה.‬
‫כשהלכתי לטקס הפרסים,‬ ‫כל לאום היה מיוצג על הבמה,‬
‫אבל איש לא ייצג את התרבות שלנו.‬
‫ובאמת נאלצתי לבחון את עצמי לעומק כדי להבין‬
‫שאין לי שום בעיה‬ ‫להכין את האוכל של כל האחרים,‬
‫אבל מה אני עושה למען הקהילה שלי?‬
‫ובמיוחד בעיר כמו אטלנטה,‬
‫כשאתה מסתכל עלינו ברובע הרביעי הישן,‬
‫מקום הולדתם של זכויות האזרח,‬ ‫עדיין מוקד למאבק על זכויות אזרח,‬
‫איך אני יכול לשבת כאן‬ ‫ולהגיש אוכל של מישהו אחר‬
‫ולזכות בפרסים ולא לספר‬ ‫את הסיפור שלי, של משפחתי?‬
‫ואיך נהפוך את השכונות שלנו לבריאות וטובות?‬
‫בכך שנספר את הסיפור שלנו על צלחת.‬
‫זה מוצא חן בעיניי.‬
‫וואו, תראו את הצבע הזה.‬
‫אני ממש מתרגש מזה ששניכם פה,‬
‫ואני רוצה להגיש לכם "אוכל נשמה" טעים.‬
‫סבתא שלי בישלה מגוון גדול של מאכלים.‬
‫תמיד היה עוף ביום ראשון,‬
‫והיא לא בהכרח תמיד טיגנה אותו.‬
‫היא הייתה צולה, שמה בתנור, מרתיחה.‬
‫אז רציתי לעשות פרשנות לעוף הצלוי הזה.‬
‫העוף הורשה במי מלח ותה אוכמניות מתוק.‬
‫אז לקחתי שאריות תה מתוק והוספתי לו מלח.‬
‫הוא ישב במשרה לילה ואז פשוט צלינו אותו.‬
‫אז הצבע היפה הזה מגיע מהעור המקורמל,‬
‫ממעט הסוכר שכבר היה בתה המתוק‬
‫והעניק לו טעמים עמוקים.‬
‫אז ממש טועמים את הטנין של האוכמניות בסוף.‬
‫בעיניי זה פשוט אומאמי בסוף.‬
‫הוא כל כך עסיסי.‬
‫באמת.‬
‫הוא הכין את העוף הזה‬ ‫כאילו הוא סבא רבא של מישהו.‬
‫כן.‬
‫העוף הזה פשוט מעולה.‬ ‫-כן.‬
‫אני רוצה לקחת‬ ‫מהביסקיטס של אריקה ולהכין כריך.‬
‫אלה ביסקיטס תירס.‬
‫תודה.‬ ‫-אז יש בהן תירס טרי מגורר.‬
‫אני אוהב את צורת הקריעה שלהם.‬
‫וגם אני ממש מעריך את התירס‬
‫שמשובץ בתוך זה.‬
‫"אוכל נשמה" זה ירקות.‬ ‫-כן.‬
‫תמיד היו לנו ירקות.‬ ‫בקרוליינה הצפונית היו לנו ירקות וחזירים.‬
‫אז תמיד היה שם תירס בקיץ, עגבניות.‬
‫וכל אלה תמיד נכנסו לביסקיט.‬
‫אז דודה שלי מייבל‬ ‫הייתה מכינה ביסקיטס חלב ותירס.‬
‫היא הייתה מרתיחה את הציר ואת החלב.‬
‫אמרתי, "תני לי לעשות גם".‬ ‫אתה יודע, קצת תרגול.‬
‫מעניין שאריקה מדברת על עגבניות בביסקיטס,‬
‫כי תמיד הכי אהבתי‬ ‫את השילוב של עגבנייה וביסקיט.‬
‫בריבה השתמשתי בחומץ שרי,‬
‫שגם נותן לה חומציות קצת שונה.‬
‫וואו, הביסקיט טוב. תטעם.‬
‫סבתא שלי מצד אימא הכינה ביסקיטס.‬
‫העניין עם הצד של אימא שלי,‬
‫שהם מגולדסבורו, קרוליינה הצפונית,‬ ‫הם היו מעורבים בקהילה, בזכויות האזרח.‬
‫אז למדתי מהם לא רק את אמנות הביסקיטס‬
‫אלא כולם למדו גם על זכויות האזרח.‬
‫הייתי בת עשר כששמעתי את הסיפור הזה.‬
‫פעם היא אכלה במסעדה,‬
‫והיא סיפרה שחבורה של סטודנטים לבנים‬ ‫התיישבה לידם בשולחן.‬
‫והיא אמרה שהיא נלחצה כל כך.‬
‫היא לא ידעה אם היא צריכה לקום.‬
‫ואז הם החליקו את הצלחת ואמרו,‬
‫"אתם רוצים? הם טעימים."‬
‫אפילו שנים רבות לאחר מכן,‬ ‫הדרך שבה היא תיארה את זה…‬
‫אני כזה, "וואו, סבתא, את באמת…"‬ ‫היא התרגשה בחלק הזה.‬
‫היא מעולם לא ישבה בשולחן עם אנשים לבנים.‬
‫ואז "אתם יושבים איתי בשולחן‬ ‫ואתם רוצים לאכול איתי?"‬
‫אז בפעם הראשונה שדיברנו על ביסקיטס,‬ ‫היא סיפרה לי את הסיפור הזה.‬
‫זה היה משהו משמעותי מאוד בשבילי‬
‫אפילו כשאני מכינה אותם עכשיו,‬ ‫הסיפור הזה מלווה אותי.‬
‫אז כשאנשים מדברים על זכויות אזרח,‬
‫אם אתה באמת מדבר עם אנשים במשפחה שלך,‬
‫ואני גדלתי עם הרבה זקנים,‬ ‫אז תמיד שמעתי את הסיפורים,‬
‫אבל אז, כל דבר היה פעולת התנגדות.‬
‫רק להתעורר בבוקר‬
‫ופשוט להתקיים היה מעשה של התנגדות.‬
‫זה סיפור מרגש וחשוב‬
‫על סבתא שלך ועל…‬
‫ביסקיטס.‬
‫כן.‬
‫ההחלטה להיות מחובר באופן מלא‬ ‫לזהות השחורה שלך‬
‫בעצם תמיד הייתה‬
‫הצורה הכי חזקה של התנגדות.‬
‫לגמרי.‬
‫זו הסיבה ש"אוכל נשמה" חשוב כל כך,‬
‫כי בביס אחד אפשר לספר סיפור.‬
‫בואו נדבר על כמה מהאתגרים שעמדו בפניכם‬
‫כשניסיתם להקים את העסקים שלכם.‬
‫האתגר הגדול ביותר הוא להחזיק בזכויות‬
‫למקום שבו אנחנו מבשלים.‬
‫ראינו מקרים שאנשים באים,‬ ‫יזמים באים, ופשוט לוקחים לך את הבניין,‬
‫אתה נוסע בשדרות אובורן,‬ ‫רק מסתכל על הג'נטריפיקציה.‬
‫כלומר, אנחנו לגמרי,‬ ‫חוץ מטוד ומהשפים השחורים,‬
‫אנחנו לא קיימים.‬
‫ליזמים האלה, שהם לבנים ברובם,‬
‫יש את היכולת‬ ‫להיכנס ופשוט להשמיד את השכונות שלנו‬
‫ולבנות כל מיני בניינים‬ ‫שהם לא בתקציב או בהישג היד שלנו.‬
‫לימדו אותנו להתבייש באוכל שלנו,‬
‫שהוא לא ראוי להיות על שום צלחת,‬
‫שהטכניקות שלנו לא טובות,‬
‫שאנחנו קמצוץ מזה וקמצוץ מההוא.‬
‫אתה יודע, כל האמירות השחוקות‬ ‫והסטריאוטיפים על העוף המטוגן.‬
‫אתה יודע, שזה שמנוני וכל השאר,‬ ‫ואז אתה הולך לשכונות שלנו,‬
‫ויש מסעדה של עוף מטוגן בכל פינה.‬
‫לא בבעלותנו.‬ ‫-כן.‬
‫מישהו אחר נכנס,‬ ‫מחקה את האוכל שלנו ומרוויח ממנו.‬
‫ג'נטריפיקציה היא סוג ייחודי של אלימות,‬
‫כי העניין הוא לא רק העקירה שלנו‬
‫והעובדה שאנחנו כבר לא גרים כאן,‬
‫אלא יש גם מחיקה של התרבות שלנו,‬
‫ולכן אני באמת רוצה‬
‫שתושבי אטלנטה יתאחדו‬
‫וינסו לשמר אותה, אתה יודע.‬
‫אנחנו, כקהילה, כקבוצה,‬
‫חזקים מאוד.‬
‫אני רק מסתכלת על מה שאנחנו מצליחים להשיג‬
‫כשכולנו מתאחדים,‬ ‫כשאנחנו אומרים, "אנחנו משפחה.‬
‫"אז נגייס את הכסף הדרוש,‬ ‫נבנה את המרכז הקהילתי."‬
‫אתה מסתכל על השכונות השחורות ורואה‬
‫את כל הספריות, בתי המרקחת וחנויות הספרים‬
‫שנבנו על ידי זה שהקהילה גייסה תרומות.‬
‫זה נבע מזה שהבנו,‬ ‫"אנחנו יכולים לסמוך רק על עצמנו".‬
‫ואני חושבת שצריך לחזור לזה, למען האמת.‬
‫את מדברת… זה באמת עסק משפחתי עכשיו.‬
‫אני אומרת…‬ ‫-זה עסק משפחתי.‬
‫אבל זאת אטלנטה, נכון?‬ ‫-זה לא משהו שקראתי בתסריט.‬
‫אני מסכים איתך.‬ ‫הייתי גאה מאוד בזה שגדלתי באטלנטה.‬
‫אני מאטלנטה,‬
‫ולכן באמת תמיד הרגשתי חיבור‬
‫לשכונה הזאת במיוחד.‬
‫הזיכרונות הראשונים שלי מילדותי באטלנטה…‬
‫אימא שלי למדה בקלארק.‬
‫זה היה עניין של… אתם כבר יודעים.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫ולכן עדיין יש לנו סיכוי‬
‫בקהילה הזאת‬
‫לשמר את ההיסטוריה הזאת.‬
‫אני חושב שעכשיו‬ ‫אנחנו רואים אנשים חוזרים לקהילה,‬
‫מתמקדים במטבח שלנו ואומרים,‬
‫"אתם יודעים מה? זה בעצם הבסיס‬
‫"של כל מה שאתם אוכלים כאן."‬
‫בהחלט.‬ ‫-ויש הרבה מאוד כוח ב"אוכל נשמה",‬
‫במטבח הכפרי, באוכל דרומי,‬ ‫לא משנה איך תקראו לזה,‬
‫ולא רק שנתתם לנו הרגשה שזה לא טוב‬
‫כדי שתוכלו לשנות את זה ולהרוויח מזה,‬
‫אלא גם נתתם לנו לחשוב‬ ‫שלא נוכל לגבות מכם תשלום עליו,‬
‫בזמן שאתם פתחתם מסעדות‬
‫וגביתם 100 דולר על צלחת של אותו הדבר.‬
‫אבל עכשיו אנחנו אומרים,‬ ‫"אתם יודעים מה? זה שלנו.‬
‫"בוא נחזיר לנו את הבעלות על זה."‬
‫לאריקה יש כנסייה עכשיו.‬
‫כן, יש לי כנסייה עכשיו. תן לי להטיף.‬
‫היא באמת יכולה להטיף בכנסייה.‬
‫אנחנו יכולים לעשות את זה.‬ ‫רק נכין ביסקיטס ועוף ונדבר על כל זה.‬
‫אמנם בנייה ופיתוח נפוצים בערים רבות,‬
‫אך הג'נטריפיקציה מוחקת‬ ‫את התרבות שבנתה אותן.‬
‫מה התשובה שלנו לעקירה מהסוג הזה?‬
‫איך נילחם בזה בכלל?‬
‫אטלנטה השתנתה מאוד מאז שהייתי ילד.‬
‫היא דוחפת אותי לחפש דברים‬ ‫שאנחנו עדיין יכולים להיאחז בהם.‬
‫אבל אני לא מתייאש.‬
‫כל עוד יש שפים כמו טוד ואריקה,‬
‫אופות כמו שריל ואם-ג'יי,‬
‫ומוסדות בבעלות שחורה כמו פסקל'ס,‬
‫אטלנטה תמיד תהיה מעוגנת בהיסטוריה‬
‫של אוכל שחור שפורץ מחסומים.‬
‫בתנועה לזכויות האזרח‬ ‫ראינו אנשים רגילים עושים צדק‬
‫באמצעות כל צורות ההתנגדות,‬
‫אך כיום דור חדש של חקלאים חדשים,‬
‫של אקטיביסטים קולינריים‬
‫ושל שפים‬
‫לוקחים את הלפיד הזה,‬
‫משיבים לנו את מנהגי המזון בתרבות שלנו‬
‫ומחדשים את החיבור החזק לאדמה,‬
‫על מנת לכתוב את הפרק הבא בשחרור השחורים.‬
‫תרגום כתוביות: נעמי מאזוז‬