Atlanta, Georgia.
Vartuin täällä.
Täällä rakastuin ensi kertaa ruokaan.
Ruokaan, jolla on syvä yhteys kansalaisoikeusliikkeeseen.
Ruoka mobilisoi ja rahoitti liikkeen.
Tulin tapaamaan kolmea entistä opiskelija-aktivistia,
jotka suunnittelivat ja toteuttivat kansalaisoikeusoperaation,
jotta ravintolat lakkaisivat erottelun -
ja antaisivat mustien amerikkalaisten syödä arvokkaasti.
HIGH ON THE HOG: AFROAMERIKKALAISEN KEITTIÖN HISTORIA
VASTARINTA
Kaupungistani näkyy yhä kansalaisoikeusliikkeen syyt.
Täällä joka kadunkulma oli tulvillaan mielenosoituksia ja strategiointia,
etenkin mustien opiskelijoiden johtamia protesteja,
jotka toivat muassaan uuden aktivismityylin.
Vuoden 1960 alussa mielenosoituksia,
joita alettiin kutsua sit-in-liikkeeksi, alkoi olla kaikkialla etelässä.
Opiskelijat Morehousen ja Spelmanin kaltaisilla kampuksilla -
järjestivät lukuisia sit-inejä.
He pyrkivät tehokkaasti purkamaan Jim Crow'n erottelujärjestelmän,
joka esti afroamerikkalaisia saamasta palveluita julkisissa paikoissa.
Vuosikymmeniä myöhemmin entiset opiskelija-aktivistit,
tohtori Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt -
ja Charles Black, tapaavat Paschal'sissa,
mustien omistamassa ravintolassa, joka tuki aktivisteja 60-luvulla.
Minulla on kunnia olla kanssanne Paschal'sissa.
Minulle on tärkeää, että kerromme nimenne ja annamme teille mahdollisuuden -
tuoda esille muiden nimiä, jotka eivät ole täällä.
Ja herra Black, teillä on… Olette Morehousen miehiä.
En päässyt Spelmaniin sukupuolierottelun takia.
Joten minun piti mennä Morehouseen.
Joten, kertokaa meille alkuperäisestä yhteydestänne.
Atlantan yliopistokeskus -
oli siihen aikaan maan suurin korkeamman koulutuksen keskus mustille.
Ja ensimmäistä kertaa opiskelijat yhtyivät muutoksen aikaansaamiseksi.
Meidän kaikkien yhteistyö johti tehokkaaseen boikotointiin -
ja mielenosoituksiin Atlantan keskustassa.
Tämä oli 60-luvun alkua.
Tämä oli mobilisaation aikaa.
Tohtori Karcheik, uskomaton tutkija -
ja Mustan Atlantan ja kansalaisoikeuksien historioitsija,
kertokaa vähän asiayhteyttä.
Kun katsotaan afroamerikkalaisten vapaustaistelun historiaa,
he ovat osa jälleenrakennuksesta kumpuavaa kansalaisoikeusliikkeen historiaa.
Atlantan yliopistokeskuksen työ sytytti tulen…
LOPPU EROTTELULLE VASTUSTAKAA LYNKKAUKSIA
…ja sukupolvenne halusi tuhota Jim Crow'n.
Kyllä. -Kyllä.
Sukupolveni oli vihainen syntymästä asti. Vanhempani olivat sitä sukupolvea,
jota Tom Brokaw kutsui "suurimmaksi sukupolveksi".
Se sukupolvi oli armeijassa ja heidät lähetettiin sotimaan ulkomaille,
jotta maailmasta tulisi turvallinen demokratialle,
mutta he palasivat kuulemaan solvauksia.
Heitä pahoinpideltiin ja solvattiin univormuissaan,
jotkut jopa lynkattiin.
Tiesimme, että kaikki se oli väärin, joten olimme valmiita toimintaan.
Radikalisoitumaan.
Syntynyt radikalisoituneina. -Aivan.
Nämä aktivistit panivat teini-ikäiset kehonsa alttiiksi vaaralle -
ja ottivat tehtäväkseen poistaa erottelu ravintoloista ja muista paikoista,
joka johti vähän tunnettuun,
mutta tehokkaaseen kansalaisoikeusoperaatioon.
Olimme 16, 17, 18.
Olin juuri täyttänyt 19.
Johtajat tulivat sanomaan meille: "Teidän on taisteltava. Teidän on marssittava."
Olin ensimmäinen, koska en voinut syödä hodaria.
Mitä tarkoitat? Pitääkö teidän hakea hod dog takaovelta?
Olen Garysta, Indianasta. En tiennyt, mitä kouluun tulo etelässä merkitsi.
Lokakuun 19. päivänä lähdimme seuraamaan ihmisjoukkoa.
Lähdimme Spelman Collegesta,
tapasimme Morehousen miehet -
ja Atlantan yliopiston opiskelijat.
Se vaati rohkeutta,
koska äitini oli sanonut, etten saisi tehdä sitä.
Hän oli vihainen minulle. Hän sanoi:
"Lähetin sinut Spelmaniin opiskelemaan,
ja sinä… Mitä sinä oikein teet siellä?"
En voinut estää itseäni.
ATLANTAN OPISKELIJALIIKE
19. LOKAKUUTA 1960
Keskityimme Rich's-tavarataloon 19. lokakuuta.
Tiesimme, että jos Rich's kaatuisi,
kaikki muutkin kaatuisivat, koska Rich's oli kaikkien suosikkikauppa.
Kaikki kävivät nuorena Rich'sillä. Siellä oli Magnolia-teehuone.
Se oli vain ravintola, mutta meille…
Valkoiset pöytäliinat. -Upea.
Posliinia, hopeiset ruokailuvälineet. -Aivan.
Emme käyneet siellä. Menimme kellariin,
jossa oli pieni välipalabaari.
Se ei ollut värillisten ravintola.
Se teki kaikesta henkilökohtaisempaa.
Ja olin valmis.
Järjestäjät selittivät meille,
mistä sit-inissä oli kyse.
He sanoivat:
"Jos olette valmiita menemään puoleksi vuodeksi vankilaan,
menkää huoneen oikealle puolelle.
Kaksi kämppistäni ja minä teimme sen heti. Emme edes ajatelleet sitä. Me tiesimme.
19. päivän aamuna johtajat sanoivat: "Palatkaa pakkaamaan laukkunne -
ja pitäkää kirjanne valmiina. Haemme ne ja tuomme ne teille vankilaan."
Mihin aikaan se alkoi? En muista sitä.
Aamulla. Tapasimme AU Centerissä Trever Arnett -kirjaston edessä.
Pidimme toisiamme kädestä ja rukoilimme. Ja lauloimme lauluja.
Ja yksi niistä oli "Ain't Gonna Let Nobody Turn Me Around".
Se oli sen ajan henki. -Kyllä.
Ja "I Woke Up This Morning".
Aluksi siinä laulettiin Jeesuksesta. Muutimme sen.
"Heräsin aamulla ajatellen vapautta."
Tiesin, että Jumala oli kanssamme -
ja että koko taustani,
vanhempani, isovanhempani ja esivanhempani olivat siellä sinä päivänä kanssani.
Teidän kokemuksenne eivät ole historiaa,
jonka voi ymmärtää lukemalla oppikirjoja.
Tunnen läsnäolon ja sen historiallisen merkityksen,
että olen kanssanne täällä. Haluaisin tietää itse tapahtumasta ja siitä,
mitä teille tapahtui,
mitä muistatte -
ja mitä yritätte unohtaa.
Muistan, että 19. lokakuuta -
meidän piti kävellä ylös mäkeä Rich'sille,
ja KKK odotti meitä.
"Voi luoja, mitä minulle tapahtuu? Olen 17-vuotias!"
Heillä oli valkoiset kaavut.
He sylkivät meitä.
Ihmiset sylkivät meitä ja nimittelivät nekruiksi.
Olin vasta lapsi. Kuljin kylttini kanssa ja ajattelin,
että äitini tappaa minut, mutta teen tämän silti.
Eräs mies hyppäsi esiin joukosta.
Hän poltti käteni tupakallaan.
Tässä. -Hyvä luoja.
Hän poltti minua.
Ajattelin, että äitini tappaa minut oikeasti.
Luulisi, että tuntisin sen,
mutta mietin, mitä kerron äidilleni.
Kävikö hän sinuun käsiksi? -Hän poltti minua tupakalla.
Miten kerron äidilleni siitä?
Ja sinä päivänä ajattelin, että aion tehdä tämän. En välitä.
Kun näin KKK:n, se teki minulle jotain.
Kun hän poltti minua, se teki jotain. Muttei pysäyttänyt.
Kun opiskelija-aktivistit protestoivat ja tekivät julkisista tiloista päämajansa,
uskonnolliset ryhmät ja temppelit tarjosivat turvapaikan.
Kuten moskeijat, joissa mustat muslimit ja Nation of Islamin jäsenet -
ravitsevat yhteisöään kasvattamalla, myymällä -
ja valmistamalla omaa ruokaansa.
Riisutaan ensin kengät. -Selvä.
Zaheer Ali on historioitsija,
jonka työ keskittyy islamiin Amerikassa ja afroamerikkalaisten historiaan.
Hän on siis juuri oikea henkilö, joka voi auttaa ymmärtämään -
mustien muslimien roolia kansalaisoikeusliikkeessä.
No niin, veli Zaheer. -Kyllä.
Täällä Atlantassa monet tavat,
joilla ymmärrämme mustien vapautusliikettä, tulevat kristinuskosta.
Mietin, tuleeko siitä tavallaan vallitseva kertomus.
Kun ihmiset ajattelevat mustien vapautusliikettä -
ja mustien uskonnollisuutta Amerikassa, sitä katsotaan usein kristinuskon kautta,
koska mustien kirkolla on kiistämätön voima.
Mutta kun katsomme muslimien roolia kansalaisoikeusliikkeen aikana -
ja osana laajempaa vapaustaistelua,
puhumme lähinnä Nation of Islamista,
joka vahvisti mustuutta kaikin tavoin ja vaati valkoista ylivaltaa tilille.
Vapauttakaa mustat.
70-luvun puoleenväliin mennessä yhteisö alkoi kehittyä -
ja siirtyä kohti perinteisempää sunnilaisuutta.
Moskeija, jossa olemme, on osa sitä liikettä.
Mustien muslimien yhteisö on elävä osa Atlantan kulttuuria.
Tämä moskeija on yksi useista paikoista,
josta löytää aitoa papupiirasta,
makeaa kermapiirasta, joka tehdään tarhapavuista, sokerista ja mausteista.
Useat muslimiperheet ovat pitäneet reseptin salaisena vielä tänäkin päivänä.
Voitko kertoa papupiiraan synnystä ja sen kulttuurisesta merkityksestä?
Papupiiras on Nation of Islamin luomus.
Nation pyrkii olemaan omavarainen ja yrittää siksi tarjota välttämättömimmän.
Heidän kauppaketjunsa kannustaa mustien yhteisöä ostamaan ruokansa sieltä,
etenkin muslimitiloilta tulevia muslimituotteita,
kuten naudanlihaa, leipää ja kuuluisaa papupiirasta.
Papupiiras on merkkinä itsenäisyydestä -
ja itsenäisestä identiteetistä,
jonkin etsimisestä, joka on vapaa orjuuden perinnöstä.
Ja papukakku on sukua bataattipiirakan kanssa.
Selvä. -Eikö niin?
Ne eivät maistu aivan samalta, mutta niissä on samoja mausteita ja makuja.
Ja bataattipiirakkaa pidettiin orjaruokavalion perintönä.
Siirtyäksemme siitä täysin pois,
mutta nauttiaksemme silti maukkaasta jälkiruoasta,
syntyi papupiiras.
Resepti on haluttu pitää yhteisössä.
Tämä piirakka on sellainen,
jonka löytää vain yhteisöstä.
On tunnettava muslimeja,
jotta saisi alkuperäisen reseptin.
Niin. Me keskustelemme laajemmin kulttuurisesta omimisesta ruoassa,
mutta tämä oli tavallaan tulevaisuuden ennakointia. Papupiiras pidettiin lähellä.
Puhuin vanhemman kanssa, joka sanoi,
että se on ihmeemme.
Se oli yksi lahjoistamme,
eikä se ole jotain, mikä voidaan ottaa ja…
On ollut yrityksiä kolonisoida papukakku,
mutta niissä ei ole samaa makuprofiilia.
Niissä ei ole samaa tekstuuria, mutta ennen kaikkea, niissä ei ole yhteisöä.
Salam alaykum. -Alaykum salam.
Olemme valmiita maistelemaan piirakoita.
LEIPURI
En malta odottaa.
MJ. -MJ. Kyllä.
Malikah Jordan, joka varttui perheensä Brooklynin leipomossa,
on tunnettu yhteisössä autenttisista papupiiraistaan.
Selvä.
Kuten näet, olen syönyt näitä paljon. -Huomaan.
Kyllä.
Minulla on muistoja siitä, kun isäni toi kotiin papupiirakoita.
Hän työskenteli perheelle, jolla oli monta kalaruokaravintolaa täällä Atlantassa.
Kyllä. -Yasin's.
Yasin's! -Silmäsi laajenivat.
Omassa kodissani,
jossa vartuin kristillisessä kirkossa,
kasvoin myös papupiiraiden parissa, koska isäni tiesi, mikä on hyvää.
Aivan.
Hän kuuli niistä Yasin'silla.
Kappas.
Minulle on ollut todella valaisevaa nähdä,
miten identiteettimme mustina amerikkalaisina ja mustina muslimeina -
ja ruokamme ovat olleet rinnakkain koko tämän ajan.
Niin. Ehkä muslimi ei syö pöydässä,
jossa tarjoillaan porsaankyljyksiä tai chitlinejä,
mutta papupiiras voi olla pöydässä jälkiruokana.
Aivan.
Joten tavallaan mustat muslimit liittyvät tähän kaikkeen. Ainakin ruoan avulla.
Niin.
Kyllä. Asiakkaani nauttivat piirakasta.
Näin tiedän, että olet aito.
Tunnet iloa siitä,
kun toiset syövät ruokaasi.
Kyllä. -Tiedän, että välität.
Toivottavasti maistat sen piirakasta. -Ja näen sen myös. Arvostan rakkauttasi.
Mahtavaa.
Mikä on reseptisi sukujuuri?
Se on kolme sukupolvea. Se on peräisin isoäidiltäni.
Hän ja isoisäni omistivat kaksi leipomoa Brooklynissa, NYC:ssä.
Olin aina vierellä keittiössä, kun hän teki papupiirassekoitusta.
Tiedätkö, mistä isoäitisi sai reseptin, jonka olet perinyt?
Hän tuli Nation of Islamin kautta. -Papupiiraalla oli laatuvaatimus.
Kyllä vain.
Sen on oltava aito.
He maistoivat piirasta moskeijassa ja sanoivat:
"Voit jäädä ja alkaa myydä yhteisölle."
Pitikö piiraasi hyväksyä ennen kuin voit myydä niitä?
Kyllä. Se oli suuri juttu, jonka avulla pääsin yhteisön jäseneksi.
Niin. -Papupiirassisarena.
Mustien omistamat yritykset ja ravintolat -
alkoivat suojella ja ravita kansalaisoikeusliikkeen jalkasotilaita.
Ravintolat kuten Busy Bee,
Frazier's Café Society ja Paschal's,
jonka omistivat veljekset James ja Robert Paschal,
olivat solidaarisia Jim Crow -lakeja vastustavien aktivistien kanssa.
82-vuotias Eby Slack on työskennellyt Paschal'sin ravintolassa lapsesta asti.
Hän oli tarjoilija, joka palveli vankilasta vapautuneita aktivisteja.
Herra Slack, olette kuulemma legenda.
Kertokaa, missä olemme. Kertokaa, kuka olette.
Kasvoin kaupungin vuokra-asuntoalueella, ja olin jatkuvasti pulassa.
Äitini ja isäni esittelivät minut Paschalin veljeksille,
ja he järjestivät minulle kertaluontoisia hommia.
Ajan myötä tulin läheiseksi perheen kanssa.
Eräänä päivänä Martin Luther King Jr. sanoi:
"Tarvitsen apua sinulta ja veljeltäsi." Herra Paschal sanoi: "Mitä voimme tehdä?"
Hän sanoi: "Tarvitsen tapaamispaikan."
Herra Paschal sanoi: "Minulla ja veljelläni on hotellisviitti yläkerrassa.
Voitte tavata siellä niin usein kuin haluatte.
Pyydän vain yhtä asiaa. Yksi pyyntö."
Tohtori King sanoi: "Mikä se on?" "Syötte paistettua kanaani."
Niin.
Ruoka on juurtunut tarinaan,
koska ruoka tarjosi meille taloudellisia resursseja -
ja fyysistä tilaa kokoontua yhteen tekemään strategiatyötä.
PASCHAL'S-RAVINTOLA 1962
Monesti tohtori King keräsi väkensä tänne.
OMISTAJA
Monet päätökset tehtiin täällä Paschal'sissa.
KANSALAISOIKEUSLIIKKEEN JOHTAJA
MEIDÄN ON SAATAVA OIKEUTTA
Liikettä tukevat kokit kaikkialla ruokkivat kansalaisoikeustaistelijoita.
He ruokkivat ja rahoittivat sitä.
kuten aktivistiksi ryhtynyt kokki, Georgia Gilmore.
Olin aina kysynyt Herralta,
olisiko minun koskaan mahdollista liikkua ilman,
että minun tarvitsisi huolehtia takaovesta kulkemisesta,
tai jollekulle toiselle paikkani antamisesta.
Kiitin aina Herraa, koska tiesin, että hän kuulisi rukoukseni.
Ja hän kuuli.
Uskon, että Georgia Gilmore on yksi salaisista aarteista,
jotka vaikuttivat kansalaisoikeusliikkeeseen.
James Beard -semifinalistille Cheryl Daylle,
on kunnia muistuttaa etelän mustien leipureiden aktivismin perinnöstä.
Vuonna 1955 Rosa Parks pidätettiin siitä,
ettei luovuttanut paikkaansa valkoiselle.
Kansalaisoikeusjohtajat Montgomeryssa, Alabamassa,
päättivät pakottaa bussit integroitumaan järjestämällä boikotin,
joka lopulta kesti 381 päivää.
Mutta jos eivät voineet käyttää busseja, miten mustat pääsivät töihin?
Vastaus oli vapaaehtoisten ajamilla autoilla.
Mutta miten siitä maksettaisiin?
Georgia Gilmorella oli ratkaisu.
Hän loi salaisen maanalaisen keittiön,
jota kutsui nimellä "The Club from Nowhere",
koska boikotin rahoittamiseksi leipovien leipureiden ja kokkien verkosto -
oli pidettävä salassa.
Mutta kun häneltä kysyttiin, mistä ruoka tulee,
hän sanoi, ettei se tule mistään, "nowhere".
Hän tajusi, että hänen voimansa -
oli tehdä ja myydä kakkuja ja piirakoita.
Hän voisi ruokkia ja antaa voimaa kansalaisoikeusliikkeelle.
Voisitko kertoa tarkemmin, miten hän teki tämän?
Periaatteessa hän loi vaihtoehtoisen reitin, jolla ihmiset pääsivät töihin.
Hän loi koko järjestelmän.
Se maksoi bensan ja vakuutuksen, minkä vain.
Hän halusi varmistaa, että pääsemme töihin ansaitsemaan elantomme,
mutta emme tarvitse bussia.
Aivan. Tiedämme, että Georgia Gilmore -
käytti leivonnaisia rahoittamaan liikettä,
mutta mistä ihmiset ostivat piirakat ja kakut?
Kaikissa turvallisissa tiloissamme. Kampaamoissa, partureissa.
Missä tahansa… Kirkoissa. Missä vain kokoonnuimmekin.
Turvallisten tilojen piti olla sellaisia yrityksiä,
joiden omistajat olivat mustia amerikkalaisia.
Mieti sitä. Istut siinä ja hiuksiasi hoidetaan.
Montako kertaa sinulle on myyty jotain parturissa?
Lukemattomia.
Leipomoa vastapäätä on parturi.
Kun muutimme siihen paikkaan,
halusin kertoa heille,
että olen ylpeä tästä naapurustosta.
Aloin tuoda keksejä, piirakoita, kakkuja.
Ja kun sain parturihuoneen hyväksynnän,
liiketoimintani alkoi kukoistaa.
Siitä se lähti. -Siitä.
Cheryl Day kuuluu pitkään linjaan mustia naisia,
jotka määrittävät etelän leivonnan.
Hän säilyttää näiden tuntemattomien sankarien traditiot, tekniikat ja tarinat.
Tähän päivään asti.
Tarinani juontaa juurensa orjuutettuun isoisoäitiini Hannah Queen Grubbsiin,
joka oli leipuri.
Hän teki pieniä, hienoja kakkuja,
jotka oli kuorrutettu pastellivärein.
Leipominen on ihmisellä DNA:ssa.
Minäkin ajattelen niin.
Ja olet todella osa Georgian Gilmoren perinnettä,
kun myyt suoraan mustille yrityksille.
Näetkö työsi osana tätä perintöä?
Kyllä.
Kuulun ryhmään uuden sukupolven leipureita…
YHTEISÖ VÄLITTÄÄ
…joka kunnioittaa Georgia Gilmorea. Sosiaalisen muutoksen tapahtuessa -
alamme kerätä rahaa meille tärkeille asioille.
Tämä on peltipiirakka.
Kun puhutaan rahan keräämisestä -
ja kansalaisoikeusliikkeen ruokkimisesta,
tätä pellillä tehtyä piirasta voi myydä paljon.
Tässä on tuoreita Georgian persikoita -
ja sitruunaverbenaa.
Tämä on hyvää.
Se on hyvää, eikö?
Georgian persikoita.
Tämä on tosi hyvää.
Tehtävä suoritettu.
PARTURI
DOC'S - TUKANLEIKKUUTA
PARTURI
VÄRILLISILLE
Liikkeen etulinjaa ei voi olla ilman jokapäiväisiä työntekijöitä,
kokkeja, sisäkköjä, kauneudenhoitajia ja partureita,
joilla oli kaikilla oma roolinsa.
Setä Tuomo on kuollut.
Häntä ei ole haudattu. Mutta hän on kuollut.
Hän on kuollut. -Hän on poissa.
Toisten mustien tukeminen pitää mustat dollarit sisällä yhteisössämme,
jotta voimme rahoittaa liikkeemme.
Tämä tuki myös jalkasotilaita -
kuten Charles Blackia, tohtori Georgianne Thomasia -
ja Marilyn Pryce Hoyttia, jotka taistelivat etulinjassa,
kun he marssivat 19. lokakuuta 1960 Rich'sin tavarataloon.
Kansalaisoikeusliike oli sukupolvien välinen,
ja mustien välillä oli solidaarisuutta -
riippumatta heidän sosiaalisesta asemastaan tai asuinpaikastaan.
Kaikki olivat kokeneet sortoa.
Kaikki ottivat osaa eri tavoin.
Norris Herndon, joka oli Atlantan henkivakuutusyhtiön johtaja -
ja Yhdysvaltojen sen hetken rikkain musta mies -
antoi satoja tuhansia dollareita opiskelijoiden takuusummaan vankilasta.
Alusta asti ymmärrettiin ennen mielenosoituksiin menoa,
että piti olla valmis joutumaan pidätetyksi.
Voi sanoa, että he saivat tilaisuuden lähteä.
Kaikki siis ymmärsivät sen heti.
Joten mielenosoitukset järjestettiin ihmisten riskiprofiilien perusteella.
Suunnittelumme oli niin yksityiskohtaista,
koska oli tärkeää, että ihmiset ymmärsivät,
mitä heillä edessään oli ja mitä riskejä he ottivat.
Kun lokakuun 19. päivä koitti,
liikkeemme oli jatkunut saman vuoden maaliskuusta asti.
Aloimme väsyä.
Lonnie King oli liikkeemme perustajia.
Hän suostutteli Martin Luther King Jr:n tulemaan pidätetyksi Rich'sillä -
Magnolia-teehuoneessa. Tohtori King suostui siihen,
jos hänen kanssaan pidätettäisiin kauniita naisia.
Älä kerro sitä.
Siksi Marilyn Pryce oli kuvassa.
Hän oli yksi kauniista naisista,
jotka Lonnie löysi pidätettäväksi Martin Kingin kanssa 19. lokakuuta.
Ja Blondean.
Blondean oli toinen.
Blondeanista ja Martinista on kuva poliisiauton takapenkillä.
Ja menimme Rich'sille.
Menimme hissiin ja ajoimme kuudenteen kerrokseen,
jossa istuimme Magnolia-teehuoneeseen.
Johtaja tuli ja kysyi, mitä haluamme.
Sanoimme, että haluamme vain istua ja syödä.
Johtaja sanoi: "Minun täytyy kutsua poliisi."
Poliisi vei minut ja kämppikseni ulos pastori Kingin -
ja Lonnie Kingin kanssa -
ja saattoi meidät tavaratalon etuovesta poliisiautoon.
Selvä.
Meidät vietiin ensin kaupungin vankilaan.
Meistä otettiin pidätyskuvat ja sormenjäljet -
ja meidät siirrettiin kaupungista Fultonin piirikunnan vankilaan,
ja saimme soittaa yhden puhelun.
Soitin isälleni ja sanoin:
"Arvaa mitä? Olen vankilassa."
Hän sanoi: "Annan puhelimen äidillesi."
Silloin todella ahdistuin.
Onneksi 20. lokakuuta, eli sit-iniä seuraavana päivänä -
he avasivat lehden, ja näkivät Marilyn Pricen etusivulla.
KING JA 51 MUUTA PIDÄTETTIIN UUDESSA SIT-INISSÄ
Äitini tuli ylpeäksi siitä, että hänen tyttärensä oli lehdessä.
Aivan.
Kun katsoo tätä ikonista kuvaa,
näkee, ettei silmissäni ollut pelkoa.
Niissä oli päättäväisyyttä.
Oli kuin olisin syntynyt sitä päivää ja sitä hetkeä varten.
Kyllä. 19. lokakuuta 1960. -Ja sitä henkeä me käytimme.
Kun King pidätettiin -
ja hän oli ollut vankilassa noin yhdeksän päivää,
Bobby Kennedy ylipuhui John F. Kennedyn antamaan hänelle luvan soittaa tuomarille,
minkä seurauksena Martin vapautettiin.
Kun Kennedyn kampanja julkaistiin, sitä kutsuttiin siniseksi pommiksi.
Se oli lehtinen, joka selitti tilanteen,
ja sitä levitettiin suuriin kaupunkeihin, joissa oli paljon mustia asukkaita.
Tämän toiminnan seurauksena monet mustat, jotka yhä äänestivät republikaaneja,
siirtyivät äänestämään demokraatteja ensimmäistä kertaa.
Kennedy valittiin alle yhden äänen voittomarginaalilla per vaalipiiri,
vaikka Nixon oli johtanut aiemmin.
Otsikot sanoivat mustien valinneen hänet.
Atlantan tapahtumat auttoivat Kennedyä voittamaan.
Kyllä. Ehdottomasti.
Kun kuuntelen teitä, ajattelen,
että olitte todella nuoria, ja teillä oli niin paljon valtaa.
Oliko järjestäytyminen valtanne lähde?
Yksi liikettämme määrittävistä asioista,
joista olin ylpein, oli se, että se oli epäitsekäs liike.
Siksi ihmiset olivat valmiita tukemaan meitä ja siksi menestyimme.
Ja Paschal's-ravintola oli erityinen,
koska kun olimme vankilassa -
ja pääsimme ulos myöhään illalla, Paschal piti ravintolan auki,
ja tarjosi paistettua kanaa, perunasalaattia -
ja jääteetä, kun pääsimme vankilasta.
Haluan lainata suuren Ella Bakerin sanoja,
kun hän sanoi, että liike on suurempi kuin hampurilainen.
Kyse oli kansalais- ja ihmisoikeuksistamme.
VAADIMME ÄÄNIOIKEUTTA!
OIKEUTTA GEORGE FLOYDILLE!
Liike koskee tänä päivänäkin kansalais- ja ihmisoikeuksia.
Ja haluan kiittää teitä siitä,
että olette luoneet vuosikymmenien ajan tilan,
jossa ihmiset voivat järjestää suurkokouksia.
Ravintolassa, jossa voidaan juhlia virstanpylväitä.
Mikä tärkeintä, he voivat syödä siellä arvokkaasti.
Vartuin Atlantassa,
ja olen perinyt kaiken tämän perinnön.
Mietin, voimmeko koskaan olla tarpeeksi hyviä luomallenne perinnölle.
Voin kertoa, että henkilökohtaisella tasolla -
tämä päivä on muuttanut minua.
Olen sitoutuneempi mustan vapautuksen polkuun ja perintöön -
kuin olen tähän asti ollut.
Olen puhunut usein monille nuorille,
ja rehellisesti sanoen minulla on hyvä tunne tulevista sukupolvista.
Yhä useammat ihmiset sytyttävät oman soihtunsa.
Kyllä.
Minusta on tärkeää, että viette tätä eteenpäin,
jotta 16-, 17- tai 15-vuotiaat tietävät,
että voivat tehdä jotain eri tavalla.
Rukoilkaamme.
Herra, tulemme luoksesi tänä iltana -
jaettuamme tarinamme -
ja puhuttuamme historiasta ja siitä,
mitä saimme tehdä sinun nimessäsi 1950- ja 60-luvuilla,
jotta nykyiset ja tulevat sukupolvet voisivat siitä hyötyä.
Pyydämme, että siunaat meitä yhä,
kun jatkamme tietämme tällä elämän valtatiellä.
Jeesuksen nimessä rukoilemme. Aamen.
Aamen.
-Aamen.
Maistan tätä kalaa.
Kyllä.
Missä chilikastike on? -Aivan.
Näiden ja muiden opiskelija-aktivistien ponnistelujen ansioista -
ravintoloiden integroitumistavoite saavutti Yhdysvaltain korkeimman viran.
Pyydän kongressia laatimaan lain…
YHDYSVALTAIN 35. PRESIDENTTI 11.6. 1963
…joka takaa kaikille amerikkalaisille oikeuden saada palvelua -
hotelleissa, ravintoloissa, teattereissa,
vähittäiskaupoissa ja vastaavissa.
Teini-ikäisten ottamat riskit kannattivat tavoilla, jotka tuntuvat yhä.
Vuoden 1964 kansalaisoikeuslaki -
antoi mustille amerikkalaisille oikeuden syödä maan missä tahansa ravintolassa.
Ja heidän aktivisminsa perintö on yhä elossa nuorissa yrittäjissä.
Sellaisia ovat palkittu kokki ja kuuluisa kirjailija Todd Richards -
ja laajalti julkaistu ruokakirjoittaja ja kokki Erika Council.
He pitävät ravintolansa näkyvillä historiallisesti mustien naapurustossa.
Siitä on tullut oma liikkeensä.
Vartuin Atlantassa ja muistan sinut…
KOKKI JA PERUSTAJA
…yhtenä ensimmäisistä ja merkittävimmistä mustista keittiömestareista kaupungissa.
Siksi äänesi on niin tärkeä.
Haluan mennä syvemmin filosofiaasi ja siihen,
miten se on vuosien aikana kehittynyt.
Kun menin palkinnonjakotilaisuuteen, kaikki kansallisuudet olivat lavalla,
mutta kukaan ei edustanut kulttuuriamme.
Ja minun piti sukeltaa syvälle itseeni ymmärtääkseni,
että pärjään hienosti, kun teen toisille ruokaa,
mutta mitä teen yhteisöni hyväksi?
Varsinkin Atlantan kaltaisessa kaupungissa.
Olemme täällä Old Fourth Wardissa,
joka sijaitsee kansalaisoikeuksien syntymäpaikassa.
Miten voin esitellä jonkun muun ruokaa -
ja kerätä palkintoja kertomatta omaa tarinaani?
Ja miten saamme naapurustomme terveiksi?
Kertomalla tarinamme lautasella.
Pidän tuosta.
Katso tuota väriä.
Olen innoissani, että olette molemmat täällä.
Haluan tarjota teille herkullista soul-ruokaa.
Isoäitini teki monenlaisia ruokia.
Sunnuntaisin oli aina kanaa, eikä hän välttämättä aina paistanut sitä.
Hän grillasi, paahtoi tai keitti sen.
Haluan tehdä tulkintoja siitä kanasta.
Kana on liotettu makeassa mustikkateessä, johon lisäsin suolaa.
Jätimme sen yön yli ja paahdoimme sen.
Kaunis väri tulee karamellisoidusta nahasta,
ja teessä jo ollut sokeri antaa syvät maut.
Tanniininen maku tulee mustikasta.
Minusta tämä on ainoastaan herkullista. -Todella mehukasta.
Todella.
Hän valmisti kanan kuin isoisoisä.
Niin.
Kana on juuri oikein valmistettu. -Niin.
Otan Erikan skonsseja ja teen voileivän.
Nämä ovat maissiskonssejamme.
Kiitos. -Niissä on tuoretta, raastettua maissia.
Ihanan mureita.
Ja arvostan maissia,
jota täällä sisällä on.
Soul-ruoka on vihanneksia. -Kyllä.
Meillä oli aina vihanneksia Pohjois-Carolinassa. Ja sikoja.
Maissia käytettiin aina kesällä. Tomaatteja.
Ja kaikista niistä tehtiin skonsseja.
Isotätini Mabel teki maissimaitoskonsseja.
Hän keitti liemen ja sitten maidon.
Halusin tehdä samoin, mutta pienillä muunnoksilla.
On kiinnostavaa, että Erika puhuu tomaateista skonsseissa.
Koska suosikkini on aina ollut tomaatti ja skonssi,
ja hillossa on sherryviinietikkaa,
joka antaa erilaista hapokkuutta.
Skonssi on hyvää. Maista.
Isoäitini äitini puolella teki skonsseja.
Äitini puoleista sukua Pohjois-Carolinan Goldsborossa -
kiinnosti yhteisö ja kansalaisoikeudet.
Opimme kaiken skonsseista,
mutta myös kansalaisoikeuksista.
Olen kymmenen, kun kuuntelin tätä tarinaa.
Kerran hän söi ravintolassa,
jossa heidän pöytäänsä istui valkoisia opiskelijoita.
Hän sanoi hermostuneensa, koska ei tiennyt, pitäisikö hänen nousta.
Hän liu'utti lautasen heille ja sanoi: "Haluatteko? Nämä ovat aika hyviä."
Vielä monta vuotta myöhemmin hän kuvaili sitä.
"Vau, mummi, sinä…" Hän oli melkein tunteellinen.
Osittain siksi, että hän ei ollut koskaan istunut valkoisten kanssa.
Istut pöydässäni ja haluat syödä kanssani.
Kun puhuimme skonsseista ensi kertaa, hän kertoi sen tarinan.
Se on ollut niin syvällinen juttu minulle,
vaikka teen niitä nyt. Se on elänyt kanssani.
Kun puhutaan kansalaisoikeuksista,
jos oikeasti puhuu omalle perheelleen…
Vartuin vanhojen ihmisten parissa. Kuulin aina tarinoita,
mutta silloin kaikki oli vastarintaa.
Aamulla herääminen ja pelkkä olemassaolo oli vastarintaa.
Se on syvällinen tarina isoäidistäsi ja…
Skonsseista.
Niin.
Valinta astua täysin mustuuteen -
on aina ollut suurin vastarinnan muoto.
Ehdottomasti.
Siksi soul-ruoka on niin tärkeää.
Koska yhdellä puraisulla voi kertoa tarinan.
Puhutaan haasteista, joita kohtasitte yrittäessänne avata yrityksiänne.
Suurin haaste on omistaa oikeudet tilaan,
jossa teemme ruokaa. Kehittäjät voivat vain tulla ja viedä rakennuksen.
Auburn Avenuella ajaessa näkee keskiluokkaistumisen.
Lukuun ottamatta Toddia ja mustia kokkejamme olemme täysin olemattomia.
Nämä lähes aina valkoisilla kehittäjillä on kyky tuhota naapurusto.
He voivat rakennuttaa tiloihin, joihin muilla ei ole varaa.
Meidät opetettiin häpeämään omaa ruokaamme.
Että kukaan ei huolisi sitä lautaselleen. Että tekniikkamme eivät olleet hyviä.
Että olimme hieman vähän liikaa sitä tai tätä.
Kaikki stereotypiat paistetusta kanasta.
Että se on rasvaista.
Ja naapurustossamme joka nurkassa on paistettua kanaa.
Mutta me emme omista sitä.
Joku muu alkaa jäljitellä ruokaamme ja hyötyy siitä.
Keskiluokkaistuminen on ainutlaatuinen väkivallan muoto,
koska ei ole kyse ainoastaan meidän syrjäyttämisestämme,
emmekä asu täällä enää,
vaan se on myös kulttuurimme poispyyhkimistä,
ja minä todella haluan,
että Atlantan asukkaat yrittävät yhdessä säilyttää sen.
Yhteisömme kokonaisuutena on todella voimakas.
Katson vain, mitä saimme aikaan,
kun sanoimme yhdessä, että tämä on perhettä.
Joten keräämme rahat. Rakennamme monitoimitalon.
Katsotaan mustien asuinalueita ja sitä, kuinka moni kirjasto,
apteekki ja kirjakauppa on yhteisön rakentama. Varainhankinnan kautta.
Koska tiesimme, että meillä on vain itsemme ja yhteisömme.
Meidän on palattava siihen, koska rehellisesti…
Tämä on todellinen perheyritys.
Tarkoitan… -Perheyritys.
Tämä on Atlanta. -Olen samaa mieltä.
Olen ylpeä siitä, että vartuin Atlantassa.
Koska olen Atlantasta,
olen aina tuntenut kiintymystä erityisesti tähän naapurustoon.
Varhaisimmat muistikuvani lapsuudestani Atlantassa…
Äitini kävi Clarkin yliopistoa.
Siinä oli kyse siitä, että… Te tiedätte.
Niin. -Niin.
Meillä on yhä mahdollisuus -
tässä yhteisössä -
säilyttää tämä historia.
Näemme, että ihmiset palaavat yhteisöön, keskittyvät ruokaan ja sanovat:
"Hei, tiedätkö mitä? Itse asiassa tämä on kaiken syömisen perusta."
Ja soul-ruoassa on niin paljon voimaa.
Maaseutukokkaus, etelän ruoka, miksi sitä kutsutaankin.
Saitte meidät ajattelemaan, ettei se ole hyvää, muutitte sitä ja tienasitte sillä.
Ajattelimme, ettemme voi pyytää siitä rahaa, mutta avasitte itse ravintoloita -
ja veloititte 100 dollaria lautaselta.
Mutta nyt sanomme: "Tiedätkö mitä? Tämä on meidän."
Otetaan takaisin omistusoikeus. -Erikalla voisi olla kirkko.
Kyllä. Anna saarnatuoli. -Hänellä voisi oikeasti olla kirkko.
Voimme tehdä skonsseja ja kanaa ja puhua siitä.
Vaikka laajentuminen ja kasvu on yleistä monissa kaupungeissa,
keskiluokkaistuminen tuhoaa ne rakentaneet kulttuurit.
Mikä on vastauksemme sellaiseen siirtymään?
Miten edes taistelemme sitä vastaan?
Atlanta on muuttunut niin paljon siitä, kun olin lapsi.
Se saa minut etsimään sitä, mistä voin yhä pitää kiinni.
Mutta en lannistu.
Kunhan on Toddin ja Erikan kaltaisia kokkeja,
Cherylin ja MJ:n kaltaisia leipureita -
ja mustien omistamia ravintoloita kuten Paschal's,
Atlanta on aina kiinni rajoja rikkovan mustan ruoan historiassa.
Kun ihmiset peräsivät oikeuksiaan kansalaisoikeusliikkeen avulla,
nykyään uusi maanviljelijöiden,
ruoka-aktivistien -
ja keittiömestarien sukupolvi ottaa takaisin kulttuuriset ruokakäytäntömme -
ja palaavat vahvasti takaisin maahan -
kirjoittaakseen uuden luvun mustien vapautusliikkeeseen.
Tekstitys: Merja Pohjola