Atlanta, Georgia.
Jeg voksede op her.
Det er stedet, hvor jeg forelskede mig i mad.
Mad, der har en utrolig dyb forbindelse
til borgerrettighedsbevægelsen.
Det var mad, der både mobiliserede og finansierede bevægelsen.
Jeg er hjemme for at møde tre tidligere elevaktivister,
som planlagde og udførte en galvanisering af borgerrettigheder
for at fjerne segregeringen i restauranter
og lade sorte amerikanere spise med værdighed.
MODSTAND
Min by har stadig ekkoer af borgerrettighedsbevægelsens sag.
Det er her, demonstrationer og politisk strategiarbejde
strømmede ud fra alle gadehjørner.
Især de sorte elevers protester,
der indledte en ny form for aktivisme.
I de første uger af 1960
spredte demonstrationerne, der blev kaldt "sit-in-bevægelsen", sig hastigt i Syden.
Studerende på universiteter som Morehouse og Spelman
organiserede adskillige sit-ins og ophævede på effektiv vis
et Jim Crow-segregeret system,
der forhindrede afroamerikanere i at blive betjent på offentlige steder.
Årtier senere mødes de tidligere elevaktivister
Dr. Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt
og Charles Black igen i Paschal's,
en sort ejet restaurant, der støttede aktivisterne i 60'erne.
Jeg er meget beæret over
at være sammen med jer i Paschal's.
Det er vigtigt for mig, at vi siger jeres navne i dag
og giver jer en mulighed
for at fremhæve navnene på andre, der ikke er her.
Og hr. Black, jeg kan se… De er en Morehouse-mand.
Jeg kom ikke ind på Spelman, fordi de er kønspartiske der.
Så jeg måtte gå på Morehouse.
Fortæl os om jeres første forbindelse.
Atlanta University Center
var på det tidspunkt landets største koncentration
af videregående uddannelse for sorte.
For allerførste gang
fandt elever sammen som én for at skabe forandring,
og vores samarbejde
førte til en effektiv boykot og strejke i Atlantas midtby.
Det er begyndelsen af 60'erne.
Det er en tid med mobilisering.
Dr. Karcheik er en storslået lærd
og historiker om alt vedrørende det sorte Atlanta og borgerrettigheder.
Kan De give os lidt kontekst?
Når man ser på afroamerikanernes historie og deres søgen efter frihed,
er de en del af den lange fortælling om borgerrettigheder,
helt tilbage til genopbygningen.
Mens I alle organiserer i Atlanta University Center,
sker der det, at det antænder en brand…
STØT ANTI-LYNCHNINGLOVEN
…og jeres generation ville knuse Jim Crow.
Ja.
Min generation var vred fra fødslen.
Mine forældre var fra det, Tom Brokaw kaldte "Den største generation".
Det var generationen med værnepligtige,
der tog til udlandet for at kæmpe og gøre verden sikker for demokrati
og så kom hjem og blev kaldt "niggere".
De blev svinet til og fornærmet med uniformerne på.
Nogle blev sågar lynchet med uniformerne på.
Vi vidste, det var forkert,
så vi var forberedte på den handling, vi gennemførte.
Radikaliserede.
-Født radikaliserede. -Det er rigtigt.
Som teenagere sætter aktivisterne deres kroppe på spil
for at fjerne segregering i restauranter og andre offentlige rum,
og det fører til en lidet kendt, men meget virkningsfuld borgerrettighedsoperation.
KING OG 35 ANDRE FÆNGSLET
Vi var 16, 17, 18.
Jeg var lige fyldt 19.
Lederne kom og talte til os og sagde:
"I skal kæmpe. I skal marchere."
Jeg var den første, fordi jeg ikke måtte spise en hotdog.
Hvad mener du? Skal du gå til en bagdør for at få en hotdog?
Jeg er fra Gary, Indiana. Jeg anede ikke, hvad det betød at gå i skole i Syden.
Så den 19. oktober rejste vi os og fulgte med dem.
Og vi gik ud af Spelman College,
og vi mødte Morehouse-mændene
og eleverne fra Atlanta University.
Det krævede noget af mig, for min mor sagde: "Gør det ikke."
Hun var meget vred på mig. Hun sagde:
"Jeg sendte dig til Spelman for at få en uddannelse,
og hvad laver du dernede?"
Men jeg kunne ikke lade være.
ATLANTAS ELEVBEVÆGELSE
DEN 19. OKTOBER 1960
Den 19. oktober fokuserede vi på stormagasinet Rich's.
Med god grund. Vi vidste, at hvis Rich's faldt, ville de alle falde,
for Rich's var alles yndlingsbutik.
I vores opvækst tog vi til Rich's. De havde Magnolia Tea Room.
Det var bare en restaurant, men for os var den storslået.
-Hvide duge, porcelæn, sølvtøj. -Ja, sølvtøj. Nemlig.
Men vi var aldrig der. Vi gik ned i kælderen,
hvor der var en lille snackbar.
Det var ikke en restaurant for farvede.
Det gjorde det endnu mere personligt for os. Så jeg var klar.
Og arrangørerne
forklarede os, hvad denne sit-in skulle handle om.
Og de sagde:
"Hvis I er klar til seks måneders fængsel, går I til højre side af lokalet."
To af mine bofæller og jeg
gik bare derover. Vi overvejede det ikke. Vi vidste det.
Om morgenen den 19.
sagde lederne: "Gå tilbage til kollegieværelserne,
pak jeres tasker og hav bøgerne klar.
Vi henter dem og giver jer dem i fængslet."
Hvornår begyndte det? Jeg husker det ikke.
Det var om morgenen. V mødtes foran
Trevor Arnett-biblioteket i AU Center. Vi gik hånd i hånd og bad.
-Ja. -Vi sang sange.
Og en af dem var
"Ain't gonna let nobody turn me around."
Det var ånden.
-Vi havde den ånd. -Ja.
Og "I woke up this morning with my mind…"
Vi sagde først. "Stayed on Jesus."
Men næste linje var: "I woke up this morning with my mind stayed on freedom."
Jeg vidste, at Gud var med os,
og at alt det fra min baggrund,
mine forældre, mine bedsteforældre og forfædre,
var der den dag med mig.
De oplevelser, I alle har haft,
er ikke historier, der kan forstås
ved at læse en lærebog.
Og jeg føler den tilstedeværelse og den historiske betydning,
når jeg er sammen med jer her. Jeg vil gerne høre
om selve begivenheden,
og hvad der skete med jer,
hvad I husker,
hvad I ville glemme.
Jeg husker, at den 19. oktober
skulle vi gå op ad bakken til Rich's,
og Klanen ventede på os. Jeg tænkte: "I guder, hvad sker der med mig?"
Jeg var 17 år!
De havde hvide kåber på.
De spyttede på os.
Du mærker, at folk spytter og kalder dig "nigger".
Her er jeg, et barn, og jeg går med mit lille skilt
og tænker: "Min mor slår mig ihjel,
men jeg gør det."
En mand sprang ud fra mængden.
Han giver mig et cigaretmærke på armen.
-Lige her. -Du godeste.
Og brænder mig.
Jeg står der og tænker: "Nu slår min mor mig for alvor ihjel."
Du ville tro, jeg mærkede det,
men det er: "Hvordan fortæller jeg mor det?"
-Slog han dig? -Han satte en cigaret på mig.
"Hvordan forklarer jeg brændemærket?"
Og den dag tænkte jeg: "Jeg gør det her. Jeg er ligeglad."
Da jeg så Klanen, påvirkede det mig.
Brændemærket påvirkede mig. Men det stoppede mig ikke.
Da elevaktivister protesterede og gjorde offentlige rum til deres hovedkvarterer,
gav religiøse grupper og bedehuse dem ly.
Såsom moskeerne, hvor sorte muslimer og medlemmer af Nation of Islam
nærer deres samfund ved at dyrke, sælge
og lave deres egen mad.
-Lad os tage skoene af. -Okay.
Zaheer Ali er en historiker,
hvis arbejde centrerer islam i Amerika
og afroamerikansk historie.
Med andre ord den rette person at sidde med
for at forstå mere om sorte muslimers rolle i borgerrettighedsbevægelsen.
-Okay, broder Zaheer. -Ja.
Her i Atlanta er mange af de måder,
hvorpå vi forstår vores sorte befrielse,
for det meste via kristendom.
Jeg spekulerer, om det på en måde bliver
den fremherskende fortælling.
Når folk tænker på sort befrielse og sorte bevægelser
og sort religiøsitet i Amerika,
er det ofte gennem en kristen linse
på grund af den sorte kirkes ubestridelige magt.
Men når vi ser på muslimernes rolle i borgerrettighedsbevægelsen
som en del af den sorte frihedskamp,
så taler vi primært om Nation of Islam,
der på radikal vis bekræftede sorthed og påpegede det hvide overherredømme.
Befri sorte mænd, kvinder og børn.
I midten af 70'erne begyndte det fællesskab at udvikle sig
til et mere klassisk, traditionelt udtryk for sunni-islam.
Og den Masjid, vi er i, er en del af den bevægelse.
Det sorte muslimske samfund er en livlig del af Atlantas kultur,
og denne moské er et af de mange steder,
hvor man kan finde en autentisk bønnetærte.
En sød cremetærte
lavet af marinebønner, sukker og krydderier
i en kombination, som mange muslimske familier
stadig holder hemmelig.
Kan du fortælle os om oprindelsen og bønnetærtens kulturelle betydning?
Bønnetærten
er skabt af Nation of Islam.
I jagten på at være selvforsynende prøver Nation at sørge for basale behov.
Deres supermarkedskæde opmuntrer de sorte
til at købe deres mad der.
iIsær muslimske produkter fra muslimske gårde,
såsom oksekød, brød og selvfølgelig den berømte muslimske bønnetærte.
Bønnetærten betegner
autonomi og herredømme og en uafhængig identitet
og at søge noget, der var mest muligt fri
for slaveriets arv.
Og bønnetærten taler med søde kartoffeltærter.
-Okay. -Ikke?
Den smager ikke helt ens,
men har nogle af de samme krydderier og smage.
Og den søde kartoffeltærte
blev set som en del af slavekosten.
Så for at bevæge sig væk fra det,
men stadig have en dessert, der var velsmagende,
dukkede bønnetærten op.
Der har været et udbredt vilje til
at beholde opskriften inde i samfundet.
Ja, denne tærte er noget,
man skal ind i samfundet for at finde.
Man skal kende nogle muslimer
for at få den originale smag.
Ja. Vi har samtaler
om kulturel tilegnelse af mad på et mere bredt plan,
men det her var fremadrettet
med bønnetærten og ordene: "Vi holder den tæt på os."
Jeg talte med en ældre, der sagde:
"Det var vores mirakel."
Ikke? Det var en af vores gaver,
og det er ikke noget,
der kan tages fra os, og det…
Der har været forsøg på
at kolonisere bønnetærten,
men de har bare ikke
den samme smagsprofil. De har ikke den samme konsistens,
men vigtigst af alt: De har ikke samfundet.
-Fred være med dig. -Og dig.
Vi er klar til at smage dine tærter.
Jeg glæder mig.
-MJ. -MJ. Ja.
Malikah Jordan, der voksede op i sin families bageri i Brooklyn,
er nu en fast del af dette samfund med sine autentiske bønnetærter.
Okay.
-Som du kan se, har jeg spist ret mange. -Ja.
Ja.
Jeg kan huske, at min far kom hjem med bønnetærterne.
Og han arbejdede for en familie, der havde fisk- og skaldyrsrestauranter i Atlanta.
-Ja. -Yasin's.
-Yasin's! -Jeg så dine øjne blive større.
Det elsker jeg i min egen husstand,
hvor vi voksede op i en kristen kirke.
Jeg voksede også op med bønnetærter, for min far vidste, hvad der var godt.
Nemlig!
Han fik dem via sit folk hos Yasin's.
Hør der!
Det har været meget oplysende for mig
at se de måder, hvorpå vores sort amerikaner-
og sort muslim-identiteter og vores mad
har været side om side med hinanden hele tiden.
Ja, det er en form for madministerium. Måske vil én, der er muslim,
ikke spise ved et bord,
hvor der serveres svinekoteletter eller indvolde,
men en bønnetærte kan være på bordet som dessert.
Ja.
Så sorte muslimer kan engageres,
om ikke personligt, så i mad.
Ja.
Ja. Jeg elsker at se mine kunder nyde tærten.
Det er sådan, jeg ved, du er ægte.
Det er glæden, du føler, ved at se andre spise din mad.
-Ja. -Du føler for det.
-Jeg håber, du smager det i tærten. -Ja. Og jeg ser det.
-Jeg værdsætter kærligheden. -Sejt.
-Hvad er din opskrifts afstamning? -Min afstamning er tre generationer.
Tilbage til bedstemor.
Hun og min bedstefar ejede to bagerier i Brooklyn, New York.
Jeg var med hende i køkkenet, når hun lavede bønnetærteblandingen.
Ved du, hvor din bedstemor fik sin opskrift, som du har arvet?
Hun kom via Nation of Islam. De testede bønnetærten.
-Der var et niveau. -Det var der.
Den skal være ægte.
Og i denne moské smagte de tærten og sagde:
"Okay, du må slå lejr. Du må sælge til samfundet."
Så du skulle have tærterne godkendt, før du kunne sælge her?
Ja. Det var en stor velkomst for mig,
og det etablerede mig i samfundet…
-Ja. -…som bønnetærtesøsteren.
Både sort ejede forretninger og restauranter
påtog sig opgaven med at beskytte og nære
borgerrettighedsbevægelsens soldater.
Restauranter som Busy Bee,
Frazier's Cafe Society og Paschal's,
ejet og navngivet efter brødrene James og Robert Paschal,
var solidariske med elevaktivister, der kæmpede for at stoppe Jim Crow.
82-årige hr. Eby Slack har arbejdet i Paschals restaurant fra barnsben.
Han var tjener
og serverede for elevaktivister, når de blev løsladt.
Hr. Slack, De er, som vi hører, en legende.
Så fortæl os, hvor vi er. Fortæl os, hvem De er.
Jeg voksede op i projekterne,
og jeg røg ofte ud i problemer.
Så min mor og far
præsenterede mig for Paschal-brødrene,
og de holdt mig optaget med at lave småting.
Og som tiden gik, kom jeg meget tæt på familien.
En dag sagde Martin Luther King Jr.:
"Jeg har brug for hjælp fra dig og din bror."
Hr. Paschal sagde: "Hvad kan vi gøre?" Han sagde: "Jeg mangler et mødested."
Hr. Paschal sagde: "Min bror og jeg har en hotelsuite ovenpå.
Hold møder der så længe og så mange gange, du vil.
Jeg beder dig kun om én ting."
Dr. King sagde: "Hvad er det?" "Spis min stegte kylling."
Ja.
Maden er så forankret i historien,
fordi maden faktisk gav os
de økonomiske ressourcer og det fysiske rum
til at kunne samles og udføre strategiarbejdet.
Dr. King omgrupperede mange gange sine folk her.
Mange af beslutningerne
blev truffet her i Paschal's.
BORGERRETTIGHEDSLEDER
I hele landet fik borgerrettighedsbevægelsen mad
af kokke og bagere, der greb øjeblikket,
ikke kun med mad til bevægelsen, men ved at finansiere den,
såsom kok og aktivist Georgia Gilmore.
Jeg havde altid spurgt Herren, om det ville blive muligt for mig
at bare kunne gå rundt
og ikke tænke på at gå ind ad bagdøren
eller rejse mig op og give en anden min plads.
Jeg takkede altid Herren, for jeg vidste, han ville besvare min bøn.
Og det gjorde han.
Jeg tror,
at Georgia Gilmore er en af de skjulte skatte,
der gjorde en stor forskel i borgerrettighedsbevægelsen.
For James Beard-semifinalist og bager Cheryl Day
er det en ære at fremhæve aktivismens arv
fra de sorte bagere i Syden.
I 1955, efter Rosa Parks blev arresteret
for ikke at afgive sin plads til en hvid mand,
valgte Montgomery, borgerrettighedsledere i Alabama,
at fremtvinge integrationen af bussystemet
ved at organisere en boykot,
der i sidste ende varede 381 dage.
Men hvis de ikke kunne bruge bussen, hvordan kom sorte så på arbejde?
Svaret var en flåde af biler kørt af frivillige.
Men hvordan betaler du for det?
Georgia Gilmore havde løsningen.
Hun skabte et hemmeligt undergrundskøkken,
som hun kaldte "Klubben fra Ingen steder",
fordi det netværk af bagere og kokke,
der bagte for at finansiere boykotten,
skulle holdes hemmeligt.
Men folk spurgte hende: "Hvor kommer al den mad fra?"
Og hun sagde bare: "Den er fra ingen steder."
Hun indså, at den magt, hun havde,
var at lave og sælge kager og tærter.
Hun kunne give mad og næring til borgerrettighedsbevægelsen.
Kan du fortælle os mere specifikt, hvordan hun gjorde det?
Hun skabte
en alternativ rute for folk til at komme på arbejde på.
Hun skabte et helt system.
Det betalte for benzin, forsikring og alt.
Hun ville sikre sig, at vi stadig kunne komme på arbejde
for at tjene til føden uden at skulle på den bus.
Ja. Vi ved, at Georgia Gilmore
bruger bagværk
til at finansiere bevægelsen på,
men hvor er det, at folk faktisk køber tærterne og kagerne?
I alle vores sikre rum.
Frisørsaloner, barberer.
Du ved, hvor… Kirker. Hvor end vi er samlet.
De sikre rum må have været
den type forretninger,
der havde sorte amerikanske iværksættere.
Tænk på det. Du får dit hår klippet, og du sidder der.
Hvor mange gange har frisøren solgt dig noget?
Utallige.
Der er faktisk en barber over for bageriet.
Da vi flyttede til det sted,
ville jeg fortælle dem, at jeg er her
for at være en stolt del af dette kvarter.
Så jeg begyndte at tage kiks, tærter og kager med.
Og da jeg fik barberens godkendelse,
glimrede min forretning.
-Den kørte. -Den kørte.
Cheryl Day står i en lang række af sorte kvinder,
der har defineret bagning I Syden.
Og hun bevarer traditionerne,
teknikkerne og historierne fra de ubesungne helte
helt op til i dag.
Min historie går tilbage til min slave-oldemor,
Hannah Queen Grubbs,
som var konditor.
Hun lavede små, fine kager
med farvede pastelfarver.
Bagning er i din DNA.
Ja. Sådan ser jeg det også.
Og du er
en del af Georgia Gilmore-traditionen,
der sælger direkte til sorte forretninger.
Ser du dit arbejde som en del af denne arv i dag?
Det gør jeg.
Jeg er i en gruppe med en ny generation af bagere,
der ærer Georgia Gilmore.
Når der er sociale forandringer,
reagerer vi og bager for at skaffe penge til ting,
der er vigtige for os.
Det her er en rektangulær tærte.
Når man taler om at skaffe penge til forandring
og brødføde borgerrettighedsbevægelsen,
laves den i en stor rektangulær pande,
og du vil kunne sælge en masse af den tærte.
Det er friske, lokale ferskner fra Georgia
og citronjernurt.
Det her bliver godt.
Den er god, ikke?
Georgia-ferskner.
Den er supergod.
Missionen er fuldført.
DOCS FRISURER
FARVET
Bevægelsens frontlinjer kan ikke eksistere uden almindelige arbejdere,
datidens kokke, stuepiger, kosmetologer og barberer,
der alle spillede en rolle.
Så du onkel Tom? Onkel Tom er død.
Han er ikke blevet begravet. Men han er død.
-Han er død. -Han er væk.
Støtte fra én sort person til en anden
fastholder sorte dollar i vores samfund, så vi kan finansiere vores bevægelser.
Denne udveksling af hænder støttede også soldater
som Charles Black, Dr. Georgianne Thomas,
og Marilyn Pryce Hoytt, der kæmpede i frontlinjerne,
da de marcherede den 19. oktober 1960
til stormagasinet Rich's.
Borgerrettighedsbevægelsen omfattede generationer,
og solidariteten blandt sorte,
uanset deres sociale status, uanset hvor de boede…
Folk havde den fælles undertrykkelse.
Alle bidrager på forskellige måder.
Norris Herndon, som er formand i Atlanta Livsforsikringsselskab,
den rigeste sorte mand i USA på det tidspunkt,
giver flere hundredtusinde dollar til bevægelsen
for at hjælpe eleverne.
Folk vidste, før de gik ud
til en sit-in eller en strejke,
om de var klar til at blive anholdt.
Du kan sige, du fik muligheden for at gå.
Alle forstod det på forhånd.
Så I arrangerede det ud fra alles risikoprofil.
Vores planlægning var så seriøs
og så detaljeret,
fordi det var vigtigt, at folk forstod,
hvad de stod over for, og hvilke risici de løb.
Da den 19. oktober kom, havde vores bevægelse været i gang…
Vores sit-ins og arbejde havde kørt siden marts det år,
og dampen var ved at gå af.
Lonnie King var grundlægger af vores bevægelse,
og han overtalte Martin King Jr. til at blive anholdt i Rich's
i Magnolia Tea Room. Dr. King gik med til det,
hvis der var nogle kønne kvinder, der blev anholdt med ham.
Fortæl ikke den del.
Derfor var Marilyn Pryce med på det billede.
Hun var en af de kønne kvinder, Lonnie fandt
til at blive anholdt med Martin King den 19. oktober.
Og Blondean.
Blondean. Blondean var den anden.
Der er et billede med Blondean og Martin på bagsædet af politibilen.
Vi gik ind i Rich's.
Vi tog elevatoren op til sjette sal
for at sætte os i Magnolia Tea Room.
Butikschefen kom og sagde: "Hvad vil I?"
Vi sagde: "Vi vil bare sidde ned og spise."
Så sagde chefen: "Jeg bliver nødt til at ringe til politiet."
Min bofælle og jeg blev eskorteret
med pastor King og Lonnie King og en betjent,
der førte os fra hoveddørene
i stormagasinet Rich's til en politibil.
Okay.
Vi kørte først til byens fængsel.
Vi blev fotograferet, og vi fik taget vores fingeraftryk.
Men så kørte de os fra byen til Fulton County-fængslet,
og vi fik vores telefonopkald.
Jeg ringede til min far og sagde:
"Far, ved du hvad? Jeg er i fængsel."
Han sagde: "Okay, jeg giver mor telefonen."
Uha. Mit hjerte gik næsten i stå.
Men heldigvis… Den 20. oktober, dagen efter den sit-in,
åbnede de deres aviser, og der var Marilyn Pryce
på forsiden.
Åh, ja.
Min mor var meget stolt over,
at hendes datter var i avisen.
Ja.
Og hvis du ser på det ikoniske foto,
vil du se, at der ikke var frygt i mine øjne.
Der var beslutsomhed.
Det var, som om jeg var blevet født til den dag og det øjeblik.
-Ja. Den 19. oktober 1960. -Det var den ånd, vi medbragte.
Da King blev anholdt
og havde været fængslet i omkring ni dage, overtalte Bobby Kennedy John F. Kennedy
til at lade Bobby Kennedy ringe til dommeren,
og det førte til, at Martin blev løsladt.
Da det skete, kom Kennedy-kampagnen ud med en såkaldt "blå bombe".
Det var en flyer, der forklarede hele situationen
og blev uddelt i alle større byer med store sorte befolkninger.
Og som et resultat af denne handling
valgte mange sorte, der stadig stemte på Republikanerne,
at stemme på Demokraterne for første gang.
Det førte til, at Kennedy blev valgt med mindre end en stemme per distrikt
over Nixon, der førte to uger før.
Negrene fik ham ind, sagde overskrifterne.
Den 19. oktober i Atlanta hjalp John F. Kennedys valg.
Ja. Helt sikkert.
Jeg hører jer sige det her, og jeg tænker:
"I var meget unge, og I havde stor magt."
Tror De, at organiseringen var magtens kilde?
En af de ting, der kendetegnede vores bevægelse,
og som jeg er mest stolt af… Det var en uselvisk bevægelse.
Derfor ville folk støtte os.
Det skabte vores succes.
Og Paschal's Restaurant var meget speciel,
for når vi var i fængsel,
og vi kom ud sent om aftenen,
holdt Paschal's restauranten åben,
og de havde stegt kylling og kartoffelsalat
og sød te til os, når vi kom ud af fængslet.
Jeg vil låne ord fra den store Ella Baker,
da hun sagde, at denne bevægelse handler om mere end bare en hamburger.
Den handlede om vores borger- og menneskerettigheder.
Og i dag handler denne bevægelse stadig om vores borger- og menneskerettigheder.
Og jeg vil gerne takke Dem
for i mange årtier at skabe rummet,
hvor folk kan arrangere massemøder
i en restaurant, hvor folk kan fejre milepæle.
Og vigtigst af alt: At kunne spise med værdighed.
I min opvækst her i Atlanta
har jeg arvet alle jeres arve,
og jeg ved ikke, om vi nogensinde kan leve op
til de arve, I har skabt.
Men jeg kan sige, at på et personligt plan
går jeg væk fra denne dag forandret
og mere opsat på en vej og arv
med sort befrielse, end jeg har været indtil nu.
Jeg har talt med mange unge i årenes løb,
og jeg har en god fornemmelse med
de efterfølgende generationer, for jeg ser flere og flere tænde deres egen fakkel.
Ja.
Det er vigtigt, at du bringer det frem,
så én, der er 16, 17 eller 15
vil vide, at det er okay at gøre noget anderledes.
Lad os bøje hovederne.
Herre, vi kommer til dig i aften efter at have fortalt vores historier.
Vi talte om historien om, hvad vi var velsignet med i dit navn
tilbage i 50'erne og 60'erne,
så nutidige og fremtidige generationer får gavn af det.
Herre, vi beder dig om at fortsætte med at velsigne os,
mens vi rejser på denne livets vej.
I Jesu navn beder vi, amen.
Amen.
Jeg vil smage den fisk.
Ja.
-Hvor er den stærke sauce? -Ja.
På grund af elevaktivisternes indsats
og andre i hele landet nåede målet om at integrere restauranter
op til det højeste kontor i USA.
Jeg beder derfor Kongressen om at vedtage loven,
der giver alle ret til betjening i lokaler,
der er åbne for offentligheden. Hoteller, restauranter, teatre,
butikker og lignende virksomheder.
De risici, de løb som teenagere,
medførte gevinster på måder, vi stadig mærker i dag.
Civil Rights Act fra 1964 blev vedtaget,
så sorte amerikanere fik juridisk ret til at spise i alle landets restauranter.
Og arven fra deres aktivisme er stadig i live i dag
via unge iværksættere
som den prisvindende kok og berømte kogebogsforfatter Todd Richards
og den ofte udgivede madskribent
og kok Erika Council, hvis kamp for at holde deres restauranter synlige
i et historisk sort kvarter
er blevet sin egen bevægelse.
Efter min opvækst i Atlanta husker jeg dig
som en af de allerførste og mest fremtrædende sorte kokke,
vi havde i byen,
så din stemme er meget vigtig.
Jeg vil meget gerne grave
lidt dybere med hensyn til din filosofi. Hvordan den har udviklet sig i årenes løb.
Da jeg deltog i prisuddelingen, var alle nationaliteter på scenen,
men ingen repræsenterede vores kultur.
Jeg var nødt til at dykke ned i mig selv for at forstå,
at jeg gør det godt med at lave alle andres mad,
men hvad gør jeg for mit samfund?
Og især i en by som Atlanta.
Når du ser os i Old Fourth Ward,
fødestedet og epicentret for borgerrettigheder,
hvordan kan jeg præsentere en andens mad
og vinde priser og ikke fortælle min historie?
Og hvordan vi gør vores kvarterer sunde og hele.
-Med vores historie på en tallerken. -Det kan jeg lide.
Se den farve.
Det glæder mig at have jer her,
og jeg vil servere lækker sjælemad.
Bedstemor lavede en bred vifte af retter.
Kylling var altid om søndagen,
og hun friturestegte den ikke altid.
Hun brugte panden, ovnen eller kogte den.
Jeg vil fortolke den pandestegte kylling. Den er i en blåbær- og sød te-saltlage.
Jeg tog lidt sød te og tilsatte salt.
Vi lagde den der natten over, og så stegte vi den.
Den smukke farve er det karamelliserede skind
med lidt af sukkeret fra den søde te,
der giver de dybe smage.
Så du får en markant blåbær-tannin til sidst.
For mig er det ren umami til sidst.
Den er meget saftig. Det er den.
Han lavede kyllingen, som om han var ens oldefar.
Ja.
-Denne kylling er ekstremt god. -Ja.
Jeg får lidt af Erikas kiks i en sandwich.
Det er vores majskiks.
-Tak. -De har friskrevet majs i.
De kan trækkes fra hinanden.
Og jeg sætter virkelig pris på den majs,
der er inde i den.
-Sjælemad er grøntsager. -Ja.
Vi fik grøntsager. I North Carolina fik vi grøntsager og svin.
Der var altid majs om sommeren. Tomater.
Og alt det blev indarbejdet i kiks.
Min grandtante Mabel lavede majsmælkekiks.
Hun kogte bouillonen og så mælken.
Så jeg sagde: "Jeg gør det samme." Bare lidt gentagelse.
Det er interessant, at Erika taler om tomat i kiks.
Min favorit har altid været tomat og kiks,
og syltetøjet indeholder sherryeddike,
og det giver det en anderledes syrlighed.
Kiksen er god. Prøv den.
Min mormor lavede kiks.
Min mors side af familien fra Goldsboro, North Carolina,
var optaget af fællesskab og borgerrettigheder.
Så du lærer ikke kun om kiks.
Alle lærte om borgerrettigheder.
Jeg er ti, når jeg hører denne historie.
Hun spiste i en restaurant,
og hun siger, at en gruppe hvide elever
sad ved bordet med dem. Hun sagde, hun blev meget nervøs.
Skulle hun rejse sig op?
Og de skubbede tallerkenen ned og sagde:
"Vil I smage? De er ret gode."
Selv mange år senere og med hendes beskrivelse…
Jeg sagde: "Wow, mormor…" Hun var næsten bevæget.
En del af det var, at hun aldrig havde siddet ved et bord med hvide.
I sidder ved mit bord, og I vil spise med mig.
Den første gang, vi talte om kiks, fortalte hun mig den historie.
Det har har påvirket mig dybt.
Selv når jeg laver dem nu. Det har levet med mig.
Når folk taler om borgerrettigheder…
Hvis du taler med folk i din familie…
Jeg voksede op med gamle, så jeg hørte historierne,
men dengang var alt modstand.
At vågne op om morgenen
og bare eksistere var modstand.
Det er en meget dybtgående historie
om din mormor og…
Kiks.
Ja.
At vælge at træde helt ind i din sorthed
har faktisk altid været
den største form for modstand.
100%.
Det er derfor, sjælemad er så vigtig.
I en bid kan man fortælle en historie.
Lad os tale om nogle af de udfordringer, du stod over for
i forsøget på at åbne dine virksomheder.
Den største udfordring er at eje det sted,
hvor vi laver mad her. Vi har set,
at ejendomsudviklere kommer og tager din bygning.
Du kører på Auburn Avenue og ser gentrificeringen.
Ud over Todd og vores sorte kokke
er vi ikke-eksisterende.
De udviklere, der for det meste er hvide,
har evnen til at komme ind og udslette vores kvarterer
og bygge alle de områder, der er uoverkommelige, uopnåelige.
Vi lærte skam om vores egen mad. At den aldrig må ende på nogens tallerken.
At vores teknikker ikke duede.
At vi var lidt af dit og lidt af dat.
Alle de ting, man siger om friturestegt kylling.
At det er fedtet, det er dit og dat. Så går du til vores kvarterer
med kyllingebikse på alle hjørner.
-Ikke ejet af os. -Okay.
Der kommer en anden, der efterligner vores mad og tjener på det.
Gentrificering er en unik form for vold,
fordi det ikke kun handler om at fordrive os,
og vi bor her ikke længere.
Det er at slette vores kultur.
Og det er det, jeg vil have,
at folk i Atlanta samles om
og prøver at bevare.
Vi er som et samfund, som en helhed,
meget magtfulde.
Jeg ser på, hvad vi kunne opnå,
når vi alle samles, og når vi siger: "Det her er familie."
Vi skaffer pengene. Vi bygger et medborgerhus.
Du ser på de sorte kvarterer, og hvor mange af bibliotekerne
og apotekerne og boghandlerne
blev bygget af fællesskabet vis fundraising.
Det kom fra, at vi vidste: "Vi er alt, hvad vi har."
Og jeg tror ærligt talt, vi skal tilbage til det.
I snakker alle… Det er virkelig familiesnak nu.
-Jeg siger… -Det er familiesnak.
-Det er Atlanta. -Det var ikke planlagt med et manuskript.
Jeg er med dig. Jeg har været meget stolt lover at vokse op i Atlanta.
Som én fra Atlanta
har jeg altid følt en tilknytning
til især dette kvarter.
I mine første minder om at være et barn i Atlanta
gik min mor på Clark.
Det handlede om… I ved det allerede.
Ja.
Så vi har faktisk stadig en chance
i dette samfund
for at bevare denne historie.
Nu begynder folk i dette lokalsamfund igen at fokusere på vores mad og siger:
"Det er faktisk grundlaget for alt, hvad du spiser her."
Og der er så meget kraft i sjælemad,
landskokken, mad fra Syden, hvad end du kalder det,
at I ikke kun fik os til at føle, den ikke var god,
så du kan tilpasse den og tjene penge.
I fik os til at tro, at vi ikke burde betales for den,
mens I åbnede restauranter
og forlangte 100 dollar for det samme.
Men nu siger vi: "Ved I hvad? Det er vores."
-Få ejerskabet tilbage. -Erika kunne have en kirke.
Ja, en kirke. Giv mig en prædikestol.
Hun kunne have en kirke.
Det kan vi gøre ved at lave kiks og kylling og tale om det.
Mens udvidelse og vækst er almindelig i mange byer,
sletter gentrificering den kultur, der byggede dem.
Hvad er vores svar på den fordrivelse?
Hvordan bekæmper vi det?
Atlanta har forandret sig meget, siden jeg var barn.
Jeg leder efter, hvad vi stadig kan holde fast i.
Men jeg er ikke modløs.
Så længe der er kokke som Todd og Erika,
bagere som Cheryl og MJ,
og sort ejede virksomheder som Paschal's,
vil Atlanta altid være en del af historien
om sort mad, der bryder barrierer.
Borgerrettighedsbevægelsen så hverdagsfolk kræve retfærdighed
via modstand i alle former,
og nu fører en ny generation af førstegangslandmænd,
kulinariske aktivister
og kokke det videre
ved at genvinde vores kulturelle madmetoder
og få en stærk genopstand tilbage til landet
for at skrive det næste kapitel om sort frihed.
Tekster af: Claus Christophersen