Atlanta v Georgii.
Vyrostl jsem tu.
Tady jsem se poprvé zamiloval do jídla.
Do jídla, které je velmi úzce propojeno s hnutím za občanská práva.
Právě jídlo hnutí mobilizovalo a zároveň financovalo.
Setkávám se se třemi bývalými studentskými aktivisty,
kteří naplánovali a provedli burcující operaci za občanská práva,
aby desegregovali restaurace
a umožnili černošským Američanům důstojně se najíst.
NA VYSOKÉ NOZE
JAK AFROAMERICKÁ KUCHYNĚ PROMĚNILA AMERIKU
VZDOR
GEORGIE
Moje město je hnutím za občanská práva stále prodchnuté.
Demonstrace a strategická politická práce se tu odehrávaly na každém rohu,
a to především protesty vedené černošskými studenty,
které přinesly nový způsob aktivismu.
Hned v prvních týdnech roku 1960
se na jihu prudce rozmohly demonstrace známé jako stávky vsedě.
Vysokoškolští studenti z kampusů jako Morehouse nebo Spelman
organizovali nespočet stávek vsedě a efektivně tak narušovali
systém segregace dle zákonů Jima Crowa,
který Afroameričanům znemožňoval nechat se obsloužit ve veřejných prostorách.
O desítky let později se bývalí studentští aktivisté
doktorka Georgianne Thomas, Marilyn Pryce Hoytt
a Charles Black znovu sešli v restauraci Paschal’s,
která je vlastněná černochy a v 60. letech aktivisty podporovala.
Je pro mě velkou ctí, že s vámi můžu být tady v Paschal’s.
Je pro mě moc důležité říct tu dnes nahlas vaše jména
a dát vám příležitost
vyzdvihnout jména těch, kteří tu s námi nejsou.
Pane Blacku, vy jste takzvaný muž z Morehouse.
Na dívčí Spelman mě nevzali, asi kvůli genderovým předsudkům.
Tak jsem musel na Morehouse.
Vyprávějte nám, jak jste se dali dohromady.
Atlanta University Center tenkrát bylo největším centrem
vyššího vzdělání pro černochy v zemi.
A bylo to úplně poprvé,
kdy se studenti spojili, aby nastolili změnu,
a ta spolupráce mezi námi všemi
nakonec vedla k bojkotu a k protestům v centru Atlanty.
To bylo na začátku 60. let.
Byla to doba mobilizace.
Doktorka Karcheik je skvělá odbornice
a historička se specializací na černošskou Atlantu a občanská práva.
Uvedete nás do kontextu?
Když se podíváme na historii Afroameričanů a jejich boje za svobodu,
celé se to vlastně týká narativu občanských práv,
který sahá až k době rekonstrukce.
Když jste se v Atlanta University Center začali organizovat, zažehli jste jiskru.
ZAKAŽTE LYNČOVÁNÍ
Vaše generace chtěla odstranit segregační zákony Jima Crowa.
- Jo. - Jo.
Naše generace byla od narození nasraná.
Mí rodiče patřili ke generaci, které Tom Brokaw říkal nejlepší.
Byla to generace, kterou naverbovali do armády
a poslali za moře bojovat za svět bezpečný pro demokracii.
A když se vrátili, říkali jim „negři“.
Byli napadáni a uráženi, dokonce i když nosili uniformu.
Někteří byli v uniformě dokonce zlynčovaní.
Věděli jsme, že to není správně.
A to nás připravilo k té akci, kterou jsme podnikli.
Radikálové.
- Jako radikálové už jsme se narodili. - Jasně.
Ačkoli byli teprve náctiletí, tito aktivisté nasadili vlastní těla
a dali si za cíl desegregovat restaurace a další veřejné prostory,
což vedlo k málo známé,
ale nesmírně efektivní akci za občanská práva.
ATLANTA ZATÝKÁ ZA STÁVKU VSEDĚ
Bylo nám 16, 17, 18.
A mně bylo čerstvých 19.
Přišli za námi vůdci hnutí a řekli: „Musíte bojovat. Musíte pochodovat.“
Já byla mezi prvními, protože jsem si nemohla dát hot dog.
Co to jako má být, že si můžu dát hot dog jenom u zadního vchodu?
Jsem z Gary v Indianě.
Netušila jsem, jaké je chodit do školy na jihu.
A tak jsme se 19. října zvedli a ty lidi následovali.
Vyšly jsme ze Spelman College a potkaly se s kluky z Morehouse
a se studenty z Atlanta University.
Pro mě to nebylo jen tak. Máma totiž řekla: „Opovaž se to udělat.“
Strašně se na mě zlobila.
Řekla: „Poslala jsem tě na Spelman kvůli vzdělání,
tak co to tam vyvádíš?“
Ale já si nemohla pomoct.
HNUTÍ ATLANTSKÝCH STUDENTŮ
ULICE FAIR STREET 19. ŘÍJNA 1960
19. října jsme se zaměřili na obchodní dům Rich’s.
A to proto, že jsme věděli, že když padne Rich’s,
padnou i všichni ostatní, protože Rich’s měl každý rád.
Jako malí jsme do Rich’s chodili. Měli tam Magnolia Tea Room.
Byla to jen restaurace, ale pro nás…
- Bílé ubrusy. - …to bylo něco.
- Bílé ubrusy, porcelán, stříbro. - Ano, stříbro, pravda.
Ale tam jsme my nechodili. My chodili do suterénu,
kde byl malý bufet.
Žádná restaurace. Tam to bylo pro „barevné“.
Tím to pro nás bylo ještě osobnější.
Byla jsem připravená.
Pak nám organizátoři vysvětlili, o co při té stávce vsedě půjde.
A řekli:
„Kdo je připravený jít na půl roku do vězení,
ať jde na pravou stranu.“
Já a moje dvě spolubydlící jsme tam automaticky šly.
Nepřemýšlely jsme o tom. Bylo to dané.
Ráno 19. října nám vůdci řekli:
„Vraťte se na kolej, sbalte si věci a připravte si knížky.
Vyzvedneme je a přineseme vám je do vězení.“
V kolik to začalo? Já si to nepamatuju.
Ráno. Shromáždili jsme se před Knihovnou Trevora Arnetta v AU Center.
Drželi jsme se za ruce a modlili se. Zpívali jsme písně.
A jednou z nich byla „Ain’t Gonna Let Nobody Turn Me ’Round“.
- To bylo ono. - Tak jsme to cítili.
A taky: „Dnes ráno jsem se probudil a v mysli měl…“
Nejdřív tam bylo „a v mysli měl Ježíše“, že?
Ale potom tam bylo: „Dnes ráno jsem se probudil a v mysli měl svobodu.“
Věděla jsem, že je s námi Bůh
a že všechno, z čeho vycházím,
moji rodiče, prarodiče, všichni moji předkové,
jsou tam ten den se mnou.
Ty věci, které jste všichni prožili,
to není historie, kterou je možné pochopit
ani po přečtení učebnice.
A já cítím ten přetrvávající historický význam, který tu je s vámi.
Moc rád bych slyšel o průběhu samotné akce,
o tom, co se vám stalo,
co si pamatujete
a co chcete zapomenout.
Pamatuju si, že 19. října
jsme k obchoďáku Rich’s museli vyjít kopec.
A tam na nás čekal Ku-klux-klan.
Říkala jsem si: „Bože, co mi udělají?“
Bylo mi 17 let!
Měli na sobě bílé hábity. Plivali po nás.
Plivali na nás a nadávali nám do negrů.
Byla jsem teprve děcko, co si neslo malý transparent.
Říkala jsem si: „Máma mě zabije, ale stejně to udělám.“
A najednou z davu vyskočil nějaký chlap.
A spálil mi ruku cigaretou.
- Tady. - Panebože.
Spálil mě.
A já tam stála a říkala si: „Teď mě máma vážně zabije.“
Čekala bych, že budu reagovat jinak. Ale mě zajímalo jenom, jak to řeknu mámě.
- Vztáhl na tebe ruce? - Spálil mě cigaretou.
Jak to vysvětlím mámě?
Ten den jsem se zařekla: „Jdu do toho. Ať se děje, co chce.“
Když jsem viděla Ku-klux-klan, něco to se mnou udělalo.
Když mě spálil, něco to se mnou udělalo. Ale nezastavilo mě to.
Zatímco studentští aktivisté protestovali a dělali si ústředí z veřejných prostor,
náboženské skupiny a sakrální stavby jim poskytovaly útočiště.
Například v mešitách černošští muslimové a členové Nation of Islam
živí svou komunitu pěstováním, prodejem
a přípravou vlastního jídla.
ATLANTSKÁ MEŠITA
- Zujeme se. - Dobře.
Zaheer Ali je historik,
který zkoumá islám v Americe
a dějiny Afroameričanů.
Jinými slovy je to přesně ten, koho se zeptat na další informace
o roli černošských muslimů v hnutí za občanská práva.
- Tak, bratře Zaheere. - Ano.
Tady v Atlantě chápeme osvobození černochů
především ve spojitosti s křesťanstvím.
Zajímalo by mě, jestli je to do určité míry převládající narativ.
Myslím, že když lidé přemýšlejí o černošském hnutí za svobodu
a o černošské religiozitě v Americe,
je to převážně optikou křesťanství,
a to kvůli nepopiratelné síle černošské církve.
Ale když se podíváme na roli muslimů během hnutí za občanská práva
jakožto širšího boje za černošské svobody, mluvíme především o Nation of Islam.
Ten radikálně prosazoval černošství ve všech podobách
a kritizoval bílou nadřazenost.
Svobodu všem černochům.
V polovině 70. let se tato komunita začala posouvat
směrem ke klasičtějšímu, tradičnějšímu vyjádření sunnitského islámu.
A mešita, ve které jsme, je součástí tohoto hnutí.
Komunita černošských muslimů je pulzující součástí atlantské kultury
a tato mešita je jedním z mnoha míst, kde seženete nefalšovaný fazolový koláč.
Sladký koláč s pudinkem
připravený z fazolí navy, cukru a koření,
jehož složení si mnoho muslimských rodin dodnes pečlivě střeží.
Můžete nám přiblížit původ a kulturní význam fazolového koláče?
Fazolový koláč
vytvořila organizace Nation of Islam.
Ve snaze o soběstačnost se Nation pokouší pokrýt všechny základní potřeby.
Jejich řetězec supermarketů nabádá černochy,
aby si jídlo kupovali u nich,
a to především muslimské výrobky z muslimských farem,
jako je hovězí, chléb a samozřejmě slavný muslimský fazolový koláč.
Fazolový koláč symbolizuje
autonomii, suverenitu a nezávislou identitu
a hledání něčeho, co je co nejvíce oproštěné od dědictví otroctví.
Fazolový koláč se doplňuje s koláčem ze sladkých brambor.
- Aha. - Jo?
Nechutnají úplně stejně, ale sdílejí některá koření a chutě.
Koláč ze sladkých brambor byl chápán jako pozůstatek stravy otroků.
Lidé se od toho chtěli odklonit,
ale stále toužili po chutném dezertu,
a tak přišli s fazolovým koláčem.
Je vidět obrovská snaha udržet ten recept v rámci komunity.
Ano, aby člověk ten koláč znal, musí přijít do té komunity.
Musí znát nějaké muslimy,
aby se dostal k chuti podle původního receptu.
Ano. Existují diskuze
o kulturní apropriaci jídla v širším ohledu,
ale bylo nadčasové,
když se o fazolovém koláči řeklo: „To si necháme pro sebe.“
Mluvil jsem s jedním starším a ten řekl: „Byl to náš zázrak.“
Byl to jeden z našich darů
a to není něco,
co nám můžou vzít.
Docházelo k pokusům fazolový koláč, řekněme, kolonizovat,
ale ten chuťový profil prostě není stejný.
Textura není stejná, ale především tam chybí komunita.
Jasně.
- Salam alejkum. - Alejkum salam.
- Přišli jsme ochutnat tvé koláče. - Nemůžu se dočkat.
- MJ. - MJ. Ano.
Malikah Jordan v mládí pracovala v rodinné pekárně v Brooklynu
a nyní je díky svým autentickým fazolovým koláčům pilířem této komunity.
Dobře.
- Jak je vidět, už jsem jich měl hodně. - To vidím.
Ano.
Pamatuju si, jak táta nosil domů fazolové koláče.
Pracoval pro rodinu, která měla v Atlantě spoustu rybích restaurací.
- Ano! - Yasin’s.
- Yasin’s! - Viděl jsem, jak vám zasvítily oči.
Líbí se mi, že i v naší rodině,
kde jsme chodili do křesťanského kostela,
jsme měli na stole fazolový koláč, protože táta věděl, co je dobré.
Správně!
A řekli mu o tom lidé z Yasin’s.
To se podívejme!
Je pro mě velice poučné,
když vidím, jak identity černošských Američanů
a černošských muslimů a také naše jídlo
celou dobu existují těsně vedle sebe.
Je to potravinové duchovno.
Člověk, který je muslim,
by možná nejedl u stolu,
kde se podávají vepřové kotlety nebo vnitřnosti,
ale i tam by se mohl podávat fazolový koláč.
To ano.
Tak se černošští muslimové aspoň prostřednictvím jídla propojují s druhými.
To ano.
Moc ráda vidím, když zákazníkům chutná.
Tak poznám, že jste autentická.
Podle radosti, kterou cítíte při pohledu na lidi, co jedí vaše jídlo.
- Ano. - Záleží vám na tom.
Vkládám to i do koláče. Cítíte to?
Ano. A také to vidím. Vážím si té lásky.
Skvělé.
Odkud pochází tvůj recept?
Předával se po tři generace.
Pochází od mojí babičky.
S dědou vlastnili v Brooklynu v New Yorku dvě pekárny.
Motala jsem se kolem ní v kuchyni, když dělala těsto na koláč.
Víš, odkud měla ten recept tvoje babička?
Prošla i zkouškou organizace Nation of Islam.
- Měli svůj standard. - To ano.
Musel být poctivý.
A v té mešitě její koláč ochutnali a řekli:
„Dobře, můžete to začít prodávat komunitě.“
Takže i vám museli koláče schválit, než jste tu mohla začít prodávat?
Ano. Pro mě to bylo naprosto zásadní uvítání,
protože mě to ve zdejší komunitě uvedlo jako sestru s fazolovými koláči.
Podniky a restaurace vlastněné černochy neváhaly a vrhly se chránit a sytit
pěšáky hnutí za občanská práva.
Restaurace jako Busy Bee
Frazier’s Cafe Society a Paschal’s,
vlastněná bratry Jamesem a Robertem Paschalovými a pojmenovaná po nich,
se postavily za studentské aktivisty v boji proti segregačním zákonům.
Dvaaosmdesátník Eby Slack pracoval v restauraci Paschal’s už jako dítě.
Byl číšníkem a obsluhoval studentské aktivisty po propuštění z vězení.
Pane Slacku, jak jsme se dozvěděli, jste legendou.
Povězte nám, kde se nacházíme a kdo jste.
Vyrůstal jsem v sociálně vyloučené oblasti a dělal dost potíží.
A tak mě máma s tátou představili bratrům Paschalovým,
kteří mě zaměstnávali brigádkami.
S postupem času jsem se s jejich rodinou hodně sblížil.
Jednou Martin Luther King řekl: „Potřebovali bychom od vás bratrů pomoc.“
Pan Paschal řekl: „Co potřebujete?“ On na to: „Potřebujeme se někde scházet.“
Pan Paschal řekl: „S bratrem máme nahoře hotelový pokoj.
Můžete se tam scházet, jak často chcete.
Ale rád bych vás o něco požádal.“
Doktor King řekl: „O co?“ „Musíte si dát mé smažené kuře.“
Jo.
Jídlo je tak důležitou součástí naší historie,
protože nám poskytovalo
jak ekonomické zdroje, tak fyzický prostor,
kde jsem se mohli scházet a promýšlet strategii.
Doktor King tu často přeskupoval svoje lidi.
Spousta rozhodnutí byla přijata právě tady v restauraci Paschal’s.
VŮDCE HNUTÍ ZA OBČANSKÁ PRÁVA
Hnutí za občanská práva po celé zemi sytili kuchaři a pekaři, kteří reagovali
nejen tím, že hnutí krmili, ale také ho financovali.
Jako například kuchařka a aktivistka Georgia Gilmore.
Celý život jsem se ptala Pánaboha,
jestli se jednou budu moct pohybovat po městě bez toho,
abych musela chodit zadním vchodem
nebo někomu přenechávat svoje sedadlo.
Pak jsem Bohu vždy poděkovala, protože jsem věděla, že mě vyslyší.
A vyslyšel.
Podle mě je Georgia Gilmore skrytým pokladem,
který zásadně ovlivnil hnutí za občanská práva.
Pro Cheryl Day, semifinalistku ceny Jamese Bearda,
je ctí pozvednout dědictví aktivismu těchto černošských pekařů z jihu.
Poté, co v roce 1955 došlo ke slavnému zatčení Rosy Parks,
která neuvolnila sedadlo bělochovi,
se občanští vůdci ve městě Montgomery v Alabamě rozhodli
vynutit si integraci v autobusové dopravě tím, že zorganizovali bojkot,
který nakonec trval celých 381 dní.
Ale jak se černoši dostanou do práce, když nemohou jezdit autobusem?
Odpovědí byla skupina aut s dobrovolnými řidiči.
Jenže kde na to vzít peníze?
Georgia Gilmore znala řešení.
Vytvořila tajnou podzemní kuchyni,
kterou nazvala Klub odnikud,
protože ta síť pekařů a kuchařů, kteří svým pečením financovali bojkot,
musela zůstat utajená.
Lidé se jí ptali: „Odkud všechno to jídlo je?“
A ona odpovídala: „Odnikud.“
Uvědomila si, že její síla tkví v tom,
že může péct a prodávat dorty a koláče.
Tak mohla živit a pohánět hnutí za občanská práva.
Můžete nám trochu přiblížit, jak přesně to dělala?
V podstatě pro lidi vytvořila alternativní cestu do práce.
Nebo spíš vytvořila celý systém.
Platil se z toho benzín, povinné ručení, prostě všechno.
Chtěla nám zajistit způsob, jak se dostat do práce
a uživit se, aniž bychom museli jezdit autobusem.
Dobře. Víme, že Georgia Gilmore
používala pečivo jako způsob financování hnutí,
ale kde si lidé ty koláče a dorty kupovali?
Ve všech našich útočištích. V kadeřnictvích a v holičstvích.
V kostelích. Kdekoli jsme se scházeli.
Musely to být podniky,
které vlastnili černošští podnikatelé.
Tak si to vezměte. Člověk si nechává udělat vlasy.
Kolikrát vám v holičství něco prodali?
Nesčetněkrát.
Naproti našemu pekařství je holičství.
A když jsem tam poprvé přesídlila,
chtěla jsem jim dát vědět, že jsem tady,
abych naší čtvrti dělala dobré jméno.
A tak jsem tam začala nosit sušenky, koláče a dorty.
A jakmile mě v tom holičství uznali,
začalo se mi dařit.
- Dařilo se. - Dařilo se.
Cheryl Day je jednou z dlouhé řady černošských žen,
které definují jižanské pečení.
A uchovává tradice, techniky a příběhy těchto opomíjených hrdinek
i dnes.
Můj příběh začíná u mé zotročené praprababičky,
Hannah Queen Grubbs,
která byla cukrářkou.
Vyráběla malé lahodné dorty s polevou pastelových barev.
Pečení máte v krvi.
Ano. Také si to ráda myslím.
A jste skutečnou součástí
tradice Georgii Gilmore, když prodáváte přímo černošským podnikům.
Vnímáte svou dnešní práci jako součást tohoto dědictví?
Ano.
Patřím do skupiny nové generace pekařek, které vzdávají hold Georgie Gilmore.
A když dochází ke společenské změně,
pustíme se do toho a pečeme, abychom získaly peníze na věci,
které jsou pro nás důležité.
Tohle je koláč z plechu.
Koláče určené k financování změny
a podpoře hnutí za občanská práva
se nepekly ve formě, ale na plechu.
Tím pádem se toho dalo prodat hodně.
Jsou v něm čerstvé lokální broskve z Georgie a verbena citronová.
To bude dobrota.
Dobré, co?
Broskve z Georgie.
Je to vynikající.
Mise splněna.
HOLIČSTVÍ
ÚČESY OD DOCA
HOLIČSTVÍ
PRO BAREVNÉ
Přední linie hnutí by nemohly existovat bez každodenních dělníků,
tehdejších kuchařů, pokojských, kosmetiček a holičů,
kteří měli nezastupitelnou roli.
Doba poníženého strýčka Toma skončila.
Ještě ho nepohřbili, ale už je po smrti.
- Je mrtvej, jasný? - Jo, je pryč.
Vzájemná podpora mezi černochy udržuje černošské peníze v naší komunitě,
takže můžeme financovat svá hnutí.
Taková výměna podporovala i pěšáky,
jako byli Charles Black, doktorka Georgianne Thomas
a Marilyn Pryce Hoytt, kteří bojovali v přední linii,
když 19. října 1960 pochodovali směrem k obchodnímu domu Rich’s.
Hnutí za občanská práva bylo mezigenerační.
Mezi černochy existovala solidarita
bez ohledu na společenský status nebo na to, kde bydleli,
protože společně čelili stejnému útlaku.
Každý přispíval vlastním způsobem.
Norris Herndon, prezident pojišťovny Atlanta Life Insurance Company
a nejbohatší černošský muž ve Spojených státech té doby,
daroval hnutí stovky tisíc dolarů na kauce pro uvězněné studenty.
Od samého začátku, ještě než se člověk vydal na stávku vsedě nebo na protest,
bylo jasné, že počítá se zatčením.
Měli jsme možnost odejít.
Každý o tom od začátku věděl.
Takže jste se organizovali na základě rizikového profilu každého účastníka.
Naše plánování bylo tak seriózní, přesné a detailní,
protože bylo důležité, aby lidé chápali, co jim hrozí a jaká rizika podstupují.
Když nadešel 19. říjen,
naše hnutí už mělo dost za sebou. Stávkovali a pracovali jsme už od března.
Tou dobou jsme ztráceli sílu.
A Lonnie King, zakladatel a předseda našeho hnutí,
přesvědčil Martina Kinga, aby se nechal zatknout v obchoďáku Rich’s
v restauraci Magnolia Tea Room.
Doktor King souhlasil za podmínky, že s ním do toho půjde pár pěkných holek.
To neprozrazuj!
Proto na té fotce byla Marilyn Pryce.
Byla jednou z pěkných holek, které Lonnie sehnal,
aby se 19. října nechaly zatknout s Martinem Kingem.
A Blondean.
Blondean. Ta byla další.
Existuje fotka Blondean a Martina v policejním voze.
Vešli jsme do Rich’s,
nastoupili do výtahu, vyjeli do šestého patra,
a usadili se v Magnolia Tea Room.
Přišel k nám manažer a povídá: „Co tady chcete?“
A my na to: „Chceme si jen sednout a najíst se.“
A manažer povídá: „Tak to budu muset zavolat policii.“
A tak odtamtud mě a mou spolubydlící vyvedli,
spolu s reverendem Kingem a Lonniem Kingem, za doprovodu policisty,
který nás odvedl od hlavního vchodu obchoďáku Rich’s k policejnímu vozu.
Aha.
Nejprve nás myslím odvezli do městské věznice.
Vyfotili si nás a vzali nám otisky prstů.
Pak nás ale převezli do okresní věznice Fulton County Jail,
odkud jsme si směli zavolat.
Zavolala jsem tátovi a řekla mu: „Tati, hádej co? Jsem ve vězení.“
A on: „Aha. Dám ti matku.“
A to mi zatrnulo.
Naštěstí 20. října, den po té stávce vsedě,
otevřeli noviny a na první stránce uviděli Marilyn Pryce.
Ano!
A máma začala být moc pyšná na to, že měla dceru v novinách.
Jasně.
A když se na tu ikonickou fotku podíváte, neuvidíte v mých očích ani náznak strachu.
Je tam jen odhodlání.
Dost možná jsem se narodila právě pro ten den a pro tu chvíli.
- Ano, pro 19. říjen 1960. - Tak jsme k tomu přistupovali.
Poté, co Kinga zatkli
a co strávil ve vězení asi tak devět dní,
Bobby Kennedy se domluvil s Johnem F. Kennedym,
že může zavolat soudci.
A díky tomu Martina propustili.
V reakci na to Kennedyho poradci vydali pamflet nazývaný Modrá bomba.
Byl to letáček, který vysvětloval celou situaci
a který se rozdával v každém větším městě s velkou černošskou populací.
A důsledkem toho bylo, že mnozí černoši, kteří do té doby volili republikány,
poprvé přešli k demokratům.
Úplně poprvé.
Díky tomu Kennedy zvítězil o méně než jeden hlas na okrsek nad Nixonem,
který ještě dva týdny předtím vedl.
Dostali ho tam černoši. To psali v titulcích.
19. říjen v Atlantě pomohl vítězství Johna F. Kennedyho.
Ano. Přesně tak.
Když vás tak poslouchám, říkám si,
že jste byli velice mladí, ale měli jste velkou sílu.
Myslíte si, že vaše síla tkvěla v organizovanosti?
Naše hnutí tenkrát mimo jiné charakterizovalo něco,
na co jsem velmi pyšný. Bylo to nesobecké hnutí.
Proto nás lidé ochotně podporovali, díky čemuž jsme byli úspěšní.
A restaurace Paschal’s byla obzvlášť výjimečná,
protože pokaždé, když nás zavřeli a pak nás pozdě v noci propustili,
Paschal pro nás otevřel
a připravil nám smažené kuře, bramborový salát a slazený čaj.
Ráda bych si vypůjčila slova úžasné Elly Baker,
která řekla, že tomu hnutí jde o něco víc než jen o hamburger.
Šlo o naše občanská a lidská práva.
A i dnes jde našemu hnutí o naše občanská a lidská práva.
A já vám chci poděkovat
za desítky let, kdy jste vytvářel prostor,
kde lidé mohou organizovat masová setkání
a kde mohou oslavovat, když dosáhnou nějakého milníku.
A kde se především mohou důstojně najíst.
Jako někdo, kdo v Atlantě vyrostl,
jsem zdědil odkazy vás všech
a nevím, jestli se vůbec někdy můžeme vyrovnat odkazu, který jste vytvořili.
Ale můžu vám říct, že na osobní rovině
odsud dnes odejdu jiný
a ještě oddanější cestě a odkazu černošského osvobození
než dosud.
Během let jsem mluvil s mnoha mladými lidmi
a musím říct, že mám z nadcházejících generací dobrý pocit.
Stále více lidí zapaluje vlastní pochodeň.
Ano.
Myslím, že je důležité, že jste se toho chytil,
takže lidé, kterým je dnes 16, 17 nebo 15,
budou vědět, že je v pořádku udělat něco, co vybočuje.
Skloňme hlavy.
Pane, dnes večer k Tobě přicházíme poté, co jsme sdíleli své příběhy
a vyprávěli o historii toho, co nám bylo dáno učinit ve Tvém jménu
v 50. a 60. letech
ku prospěchu generací soudobých i příštích.
A tak Tě, Pane, žádáme, abys nám i nadále žehnal
na naší cestě životem.
Ve jménu Ježíše Krista, amen.
Amen.
- Amen. - Amen.
Ochutnám tu rybu.
Ano.
- Kde je pálivá omáčka? - Jo!
Díky úsilí studentských aktivistů zde i ve zbytku země
se cíl desegregace restaurací dostal k nejvyšším místům Spojených států.
Z toho důvodu žádám Kongres, aby přijal zákony
zaručující všem Američanům právo na obsluhu ve veřejných zařízeních.
V hotelích, restauracích, kinech,
obchodech a podobných podnicích.
Rizika, která v mládí podstoupili,
se zúročila způsobem, který pociťujeme ještě dnes.
V roce 1964 byl přijat Zákon o občanských právech,
který černošským Američanům dal zákonné právo
jíst v kterékoli restauraci v zemi.
Odkaz jejich aktivismu žije dodnes díky mladým podnikatelům,
jako jsou oceňovaný šéfkuchař a slavný autor kuchařek Todd Richards
a úspěšná autorka píšící o jídle a šéfkuchařka Erika Council,
jejichž boj za udržení viditelnosti jejich restaurací v historicky černošské čtvrti
sám přerostl v nové hnutí.
Jako někdo, kdo vyrůstal v Atlantě, si tě pamatuju
jako jednoho z prvních a nejvýznačnějších černošských šéfkuchařů,
kterého jsme ve městě měli.
Tvůj hlas je tedy velice důležitý.
A proto bych se chtěl
trochu hlouběji věnovat tvé filozofii
a jak se za ta léta vyvinula.
Na tom předávání cen stáli na pódiu lidé nejrůznějších národností,
ale žádný zástupce naší kultury.
A já jsem se musel ponořit sám do sebe, aby mi došlo,
že se mi skvěle daří vařit všem okolo jídlo,
ale co dělám pro vlastní komunitu?
A dvakrát tolik to platí v Atlantě.
Jsme ve čtvrti Old Fourth Ward,
kde se zrodil boj za občanská práva a která zůstává jeho epicentrem.
Jak tady můžu jen tak sedět, vařit ostatním
sbírat za to ceny a nevyprávět vlastní příběh?
Jak učinit naši čtvrť zdravou a celistvou? Vyprávěním našeho příběhu na talíři.
To se mi líbí.
To je ale barva!
Moc mě těší, že vás tu oba mám
a chci vám naservírovat vynikající soul food.
Moje babička vařila nejrůznější jídla.
V neděli bylo vždycky kuře, ale nemuselo být nutně smažené.
Někdy ho grilovala, pekla nebo vařila.
Chtěl jsem nově interpretovat to grilované kuře.
Je naložené v borůvkovém sladkém čaji.
Vzal jsem zbylý sladký čaj a přidal do něj sůl.
Nechal jsem to marinovat přes noc a pak to ogriloval.
Ta krásná barva je zkaramelizovaná kůžička.
Trocha cukru ze sladkého čaje. Získá to tím velmi bohatou chuť.
Ta borůvka na konci tomu dodává tříslovinovou chuť.
Já té chuti na konci říkám umami.
Je to velmi šťavnaté. Opravdu.
Udělal to kuře, jako by byl něčí praděda.
To jo.
- Tohle kuře je naprosto vynikající. - Jo.
Vezmu Eričiny bochánky a udělám si sendvič.
Tohle jsou kukuřičné bochánky.
- Díky. - Je v nich čerstvě nastrouhaná kukuřice.
Nádherně se rozpadají.
Mě zase vážně baví ta kukuřice,
která je uvnitř.
- Základem soul food je zelenina. - Jo.
U nás v Severní Karolíně jsme jedli zeleninu a vepřové.
V létě byla vždycky kukuřice. Rajčata.
A to všechno se přidávalo do bochánků.
Prateta Mabel pekla kukuřičné mléčné bochánky.
Vyvařila kukuřici, pak svařila mléko.
Tak jsem si řekla, že udělám to samé, že to zopakuju.
Je zajímavé, že Erika zmiňuje rajčata v bocháncích.
Rajčata s bochánky jsem měl vždycky nejradši.
V tom džemu je vinný ocet ze sherry, což tomu dodává jinou kyselost.
S tím bochánkem je to bomba. Zkus to.
Babička z máminy strany pekla bochánky.
Rodina mojí mámy z Goldsboro v Severní Karolíně
se hodně zajímala o komunitu a občanská práva.
Takže nás neučili jen o bocháncích, ale také o občanských právech.
Když mi bylo deset, vyprávěli mi tenhle příběh.
Babička jednou jedla v restauraci
a přisedla si k nim skupina bílých studentů.
Byla z toho hrozně nervózní. Nevěděla, jestli má vstát.
A oni k nim přisunuli talíř a zeptali se: „Dáte si? Jsou fakt dobrý.“
I po letech to popisovala jako velkou věc.
Říkala jsem: „Babi, to tě vážně…“ Byla skoro dojatá.
Ona vlastně nikdy předtím s bělochy u jednoho stolu neseděla.
Chápete, chtěli s ní sedět u stolu a jíst s ní.
Ten příběh mi řekla, když jsme se poprvé bavily o bocháncích.
Je to pro mě něco velmi silného, ještě dnes, když je peču.
Zůstalo to ve mně.
Když se mluví o občanských právech…
Když člověk mluví s lidmi ze své rodiny…
Já vyrůstala obklopená starými lidmi se spoustou příběhů.
Tenkrát bylo prakticky cokoli aktem vzdoru.
Jen ráno vstát a prostě existovat, i to byl akt vzdoru.
To je velice silný příběh
o tvé babičce a…
- Bocháncích. - Jo.
Když si člověk vybere, že plně přijme svůj černošský původ,
to vlastně vždycky byla
nejvyšší forma vzdoru.
Stoprocentně.
Proto je taky soul food tak důležité, protože v jediném soustu vyprávíte příběh.
Pojďme si říct, jakým výzvám jste čelili, když jste se snažili otevřít podnik.
Největší výzvou je vlastnit práva na prostor, kde člověk vaří.
Stává se, že přijdou developeři a prostě člověku tu budovu vezmou.
Stačí se projet po Auburn Avenue, kde gentrifikace jen bují.
Kromě Todda a našich černošských šéfkuchařů jako bychom neexistovali.
Tihle developeři, kteří jsou většinou bílí,
jsou schopní přijít, kompletně zbourat naše čtvrti
a postavit místo nich prostory, které si nemůžeme dovolit.
Učili nás se za vlastní jídlo stydět.
Že to nemůžeme nikomu nabízet.
Že naše techniky přípravy nejsou správné. Že tam dáme, co nám přijde pod ruku.
Vezměte si všechny ty fráze a stereotypy o smaženém kuřeti.
Že je moc mastné, že je takové a makové.
A najednou je v našich čtvrtích smažené kuře na každém rohu.
Ale nevlastníme to my.
Přijde někdo jiný, napodobí naše jídlo a vydělává na tom.
Gentrifikace je zvláštní forma násilí,
protože nejde jen o to, že nás vysidlují,
takže už tu nebydlíme,
ale zároveň vymazávají naši kulturu.
A já bych opravdu chtěl, aby se kvůli ní lidé z Atlanty spojili
a pokusili se ji zachovat.
Jako komunita, jako celek, jsme nesmírně silní.
Vidím, co všechno jsme dokázali,
když jsme se spojili a řekli: „Tohle je rodina.
Vybereme na to peníze. Postavíme komunitní centrum.“
V černošských čtvrtích byla spousta knihoven,
lékáren nebo knihkupectví
postavena díky komunitě, díky vybraným penězům.
To vychází z toho, že víme, že máme jen sami sebe.
A myslím, že se k tomu musíme vrátit.
Mluvíte tak… Teď je to vážně rodinná záležitost.
- Říkám, že… - Rodinná záležitost.
- Taková je Atlanta. - K tomu není žádný scénář.
Souhlasím. Jsem strašně hrdý na to, že jsem vyrostl v Atlantě.
Jako člověk z Atlanty
jsem vždycky měl vztah konkrétně k téhle čtvrti.
Moje nejranější vzpomínky z dětství v Atlantě…
Máma chodila na univerzitu Clark.
Ale o tom vy už všechno víte.
- Jo. - Jo.
A pořád ještě máme šanci,
jako komunita,
si tu historii uchovat.
Vidíme, že se lidé do komunity vracejí, opět se zaměřují na naši kuchyni a říkají:
„Hele, v tomhle jsou základy všeho, co tu jíme.“
V soul food, venkovské nebo jižanské kuchyni, na názvu nezáleží, je velká síla.
Nejenže nám vnutili pocit, že naše jídlo není dobré,
aby ho mohli sami upravit a vydělávat na něm.
Taky nám namluvili, že jim ho nemůžeme prodávat,
zatímco si otevírají restaurace, kde za to samé účtujou 100 dolarů.
Jenže my teď říkáme: „Víte co? Tohle patří nám.“
Pojďme si to vzít zpátky.
- Erika by mohla založit církev. - To jo. Dejte mi kazatelnu.
Fakt by ji mohla založit.
Budeme dělat bochánky a kuře a rozmlouvat o tom.
Zatímco expanze a růst jsou běžné v mnoha městech,
gentrifikace vymazává kulturu, která je vybudovala.
Jak na takové vysidlování odpovídáme?
Jak proti němu bojujeme?
Atlanta se od mého dětství neskutečně proměnila.
A tak hledám, čeho se ještě můžeme zachytit.
Ale nenechám se odradit.
Dokud existují kuchaři jako Todd a Erika,
pekaři jako Cheryl a MJ
a podniky vlastněné černochy jako Paschal’s,
Atlanta bude vždy zakořeněná v historii,
v níž černošská kuchyně prolamovala bariéry.
V dobách hnutí za občanská práva
se obyčejní lidé rozhodli vyvzdorovat si spravedlnost.
Dnes je tu nová generace začínajících farmářů,
kulinářských aktivistů
a šéfkuchařů, která přebírá štafetu tím,
že se si bere zpět svou kulinářskou kulturu
a houfně se navrací k půdě,
aby sepsala další kapitolu černošského osvobození.
Překlad titulků: Kristýna Wanková