2019-ben újabb őrület söpört végig a közösségi médián:
a korkihívás.
Az emberek évtizedekkel öregítették magukat a fotóikon
a találó elnevezésű FaceApp segítségével.
Még hírességek is beszálltak a játékba.
Most először megjelent előttük a jövő,
és ettől…
Úristen!
…kissé kiborultak.
Úristen!
Haver, ez őrület!
A fiatalok nem szeretnek azzal szembesülni, hogy egyszer megöregszenek.
A képeken mintha egy idegen lenne.
A kutatók pedig lemérték, mekkora távolságot érzünk ilyenkor.
Egy tanulmányban emberek agyát vizsgálták,
miközben négy dologra kellett gondolniuk:
a jelenbeli önmagukra,
egy jelenbeli idegenre,
az idegenre 10 év múlva
és önmagukra 10 év múlva.
Az agy jelzést adott, amikor a jelenbeli énjükre gondoltak,
de ha egy idegenre, az nem nagyon érdekelte.
De az agyuk a jövőbeli önmagukkal sem igazán törődött.
Hal Hershfield vagyok, az UCLA Anderson menedzsmentiskolájának tanára.
Ő volt a tanulmány vezető kutatója.
Az emberek nem azonosítják magukat a távoli jövőbeli énjükkel.
Az a jövőbeli ember szinte idegennek tűnik számukra.
És Hal kutatni kezdett valamit, amire sosem gondolt volna:
a nyugdíj-megtakarítást.
Azt mondtam: „Ez nagyon unalmasnak tűnik!”
De aztán ennek hatására kutatni kezdtem, és elgondolkoztam azon,
milyen okokból nem segítik az emberek jövőbeli önmagukat a döntéseikkel.
A világszintű statisztikák alapján
nem olyan döntéseket hoztunk, amelyekkel gondoskodnánk a jövőnkről.
A legtöbb gazdag országban
az átlag 65 éves eleget spórolt, hogy megtartsa az életminőségét
a hetvenes évei elejéig,
de várhatóan 85 éves koráig vagy annál tovább fog élni.
Ez dollármilliárdokat jelent hiányzó megtakarításokban.
És mire az Y generáció nyugdíjba megy, ez várhatóan sokkal nagyobb lesz.
Az USA-ban több mint 100 billió dollárral nagyobb.
A legtöbben nem tudják majd fenntartani az életszínvonalukat a nyugdíj alatt.
Sokan a középosztálybeli életből lesüllyednek
a szegénységhez közeli életbe a nyugdíj során.
Igazából elég szörnyen érzem magam.
Nem volt rá lehetőségem, hogy félretegyek a nyugdíjamra.
Nehéz eldönteni, elég lesz-e, amit most félreteszek.
Nagyon megrémiszt.
Igazi válsággal van dolgunk.
Szakértők szerint a nyugdíjba vonuláshoz
a középosztálybeli amerikaiaknak legalább 1 millió dollár kellene.
Ha ez ön szerint elérhetetlennek tűnik,
akkor nincs egyedül.
Az USA-ban a dolgozók egynegyedének nincs nyugdíj-megtakarítása.
Arról álmodozunk, hogy legszebb éveinkben hátradőlhetünk és lazíthatunk,
de mi a valóság?
Nyugdíjba vonulhatunk egyáltalán?
Az orvostudomány fejlődésének hála,
az életünk alkonyán jobb egészségnek örvendhetünk,
és hosszabb életre számíthatunk.
Az amerikaiak 92 százaléka nem éri el a nyugdíj-megtakarítási célját.
Többet kell tennünk annak érdekében,
hogy az idős amerikaiaknak legyen elég erőforrása a boldoguláshoz.
Az élelmiszerárak felmentek, a lakhatási költségek emelkedtek.
Honnan lesz pénz a megélhetésre?
NYUGDÍJ
Amerikát 1933-ban a nagy gazdasági válság szorongatta.
A dolgozók közel negyedének nem volt munkája,
és az idősek fele szegénységben élt.
Eddig sosem látott módon a nyomor már az utcákon is megjelent.
Ezt látta Dr. Francis Townsend az egyik reggel,
amikor kitekintett a Long Beach-i ablakán.
A látvány egy radikális javaslat kidolgozására késztette,
az időskori szegénység felszámolásának tervére.
Earl, most, hogy áttanulmányozta a számításaimat,
mit gondol?
Nevezzük Townsend-tervnek, mit szól hozzá?
Remek.
Townsend szerint minden 60 éven felüli amerikai havi 200 dollárt kéne kapjon.
Ez mai árfolyamon úgy 4000 dollár. Townsend útra kelt, és hirdette a jó hírt:
mindenkinek joga van nyugdíjba vonulni.
Akkoriban sok ember számára a nyugdíjrendszer ennyi volt:
Sírig tartó munka.
NYUGDÍJBA VONULT
Néhány szerencsés nyugdíjat kapott,
de ez az állásuktól függött.
A nyugdíj ötlete nagyon egyszerű.
A hűségéért és szolgálataiért cserébe
a munkáltató anyagilag támogatja
a nyugdíjba vonulót a halála napjáig.
Először a katonáknál vezették be,
később más iparágakban is.
Ha napjaink nyugdíjrendszerét egy széknek tekintjük,
ez a nyugdíj volt az első láb.
De mivel a legtöbb ember nem jutott hozzá, Townsend terve népszerű lett.
Két éven belül 7000 Townsend-klub jelent meg az országban,
1,5 millió taggal.
Igazi mozgalommá vált, és arra késztette az elnököt, hogy törvényerőre emelje
a legátfogóbb szociális reformot az amerikai történelemben.
Ez a társadalombiztosítási intézkedés
legalább némi védelmet nyújt polgáraink millióinak.
Alapvetően mindenki, aki fizetést kap, pénzt ad be a társadalombiztosításba.
Szó szerint előre fizetünk,
és amikor nyugdíjba vonulunk,
várhatóan az akkori munkaerő is ugyanezt teszi értünk.
Ez a nyugdíjrendszer második tartóoszlopa.
Ez akkoriban újrafogalmazta a kormány szerepét,
mint a polgárok védőhálója.
De ez már nem Townsend terve volt.
Ez alapján nem kaptak havi 4000-et.
A társadalombiztosítási rendszer átlagosan pótolja
a nyugdíjazás előtti kereset körülbelül 40%-át.
Ha átlagos fizetésünk volt, azaz havi 4000 körül,
akkor a társadalombiztosítás várhatóan havi 1500-at fizet.
A társadalombiztosítás csak az életszínvonal egy részét biztosítja.
Még ennyi kifizetéséhez is a szövetségi költségvetés egynegyede szükséges.
Ez elkerülhetetlen.
A nyugdíj költséges.
Ezért van egy harmadik támogatás,
a saját személyes megtakarításunk.
Ezen a háromlábú széken sok nyugdíjas kényelmesen ülhetett,
és egy új iparág jelent meg az ilyen emberek kiszolgálására:
az üdülőhelynek kinéző nyugdíjas közösségek.
Az első Sun City volt,
amely egy hatalmas medencével,
közösségi programokkal és szurkolócsapattal dicsekedett.
A nyugdíjazás ötlete még csak néhány évtizede létezett,
amikor új arculatot kapott: egy második gyermekkor,
a pihenés ideje.
Sokunk fiatalon ilyesmit várt nyugdíjas éveire,
bár a többség nem engedheti meg magának.
Aztán egy 1980-as felfedezés felrázta a rendszert.
Oké, a nevem Ted Benna.
Általában a 401K atyjaként ismernek.
Ted 1980-ban juttatási tanácsadóként dolgozott Pennsylvaniában,
amikor az adótörvény egy új szakaszára bukkant.
A 401. szakasz K. bekezdésére:
a munkáltató adómentes prémiumot fizethet későbbi időpontban munkavállalóinak.
És Ted rájött, hogy így
a munkavállalók a fizetésük egy részét maguknak adhatják
egy későbbi időpontban, adómentesen.
Erre való ösztönzésképp
a munkaadók megígérhették, hogy fizetik ennek egy részét.
Kitalált egy újfajta nyugdíjszámlát,
a 401K-t.
De a nyugdíjjal ellentétben, ami garantál egy bizonyos kifizetést,
a 401K-nál csak egy tényező fix: a befizetett összeg.
A végeredmény a befektetés módjától és a tőzsdei folyamatoktól is függ.
A 401K-rendszer átruházta a felelősséget
a munkáltatóról közvetlenül a munkavállalóra.
Sok munkaadó felhagyott a nyugdíjtervekkel,
miközben a 401K egyre népszerűbb lett.
A dolgozók vesztettek az alkupozíciójukból a 80-as években,
ezért ez a jó nyugdíj helyettesítőjévé vált.
Ma az amerikai munkavállalók kb. felének van hozzáférése a 401K-hoz.
A 401K célja nem az volt, hogy a nemzeti nyugdíjrendszerünk legyen.
Akkor valami olyan neve lenne, hogy…
Nemzeti nyugdíjrendszer.
A 401K igazából egy szerencsés törvénykezési véletlen.
És az általános vélekedés szerint
nem igazán működik.
A 401K nem volt jó üzlet a legtöbb amerikai számára.
Az amerikaiak többségének nincs elég megtakarítása a későbbi éveire.
Harminc év telt el. Hogy értékelhető a 401K teljesítménye?
Jill, ideje a 401K-t kudarcnak nyilvánítani.
Az alapvető probléma ezzel a 401K-alapú rendszerrel,
hogy lényegében mi tesszük félre a nyugdíjra a megtakarítást.
Önsegélyező nyugdíjazás.
Vagyis pénzügyi jártasság kell ahhoz, hogy a saját befektetéseink növekedjenek,
és hogy közben a háttérben ne számoljanak fel magas díjakat.
És ma már sokkal többet kell félretenni, mint régen.
A háromlábú szék dicsőséges idejében
a nyugdíj gyakran csak öt-tíz év volt.
Ma már évtizedekről van szó.
Sokkal több évet kell finanszírozni.
Végül mindenki módot talál ezeknek a plusz éveknek a kifizetésére,
az állása alapján, a keresete alapján,
és hogy mit kezd vele.
De ha átlagemberként az 1 millió dolláros cél elérésében reménykedünk,
előbb kell egy egyéni nyugdíjszámla,
és a 401K csak egy a sok lehetőség közül.
Négy különböző nyugdíjszámlám van.
Ott van a 401K, van egy hagyományos számla.
Egy Roth-számlám van.
Indexalapok nagy saját tőkével.
Van egy SEP-számlám.
Egy HSA. Van egy hagyományos brókerszámlám.
Rendkívül zűrzavaros az egész.
És ijesztő.
A pénzügyi szakértők tanácsa:
ha a munkáltató felajánlja, hogy ő is fizet a 401K-számlára, válasszuk azt!
De a lényeg:
a legfontosabb, hogy egyáltalán valamennyit tegyünk félre,
és minél hamarabb kezdjük el, és ideális esetben automatizáltan,
hogy hetente vagy havonta maguktól gyarapodjanak a megtakarításaink.
De ezt megtenni a jövőbeli önmagunkért,
ez a dolog neheze.
Választás előtt állok,
hogy azt tegyem, amit most akarok,
vagy áldozatot hozzak a jövőbeli önmagamért, és ne tegyem meg.
Miért tennék ilyet?
Az szinte egy idegen.
Gondolkodni kezdtünk a munkatársaimmal,
hogyan érhető el, hogy jobban azonosuljunk
a nyugdíjazáskori önmagunkkal.
Az találtuk ki,
hogy megpróbálhatnánk élénkebb képet festeni a jövőbeli önmagunkról.
Hogyan találkozhatnának az emberek a jövőbeli önmagukkal?
Ezért Hal végzett egy kísérletet,
ahol elkészítették a résztvevők 3D-s öregkori avatárjait.
Ez 2011-ben volt. A technológia nem volt még a FaceApp szintjén.
Azt vizsgáltuk, hogy az előrehaladott korú képeik látványa
nagyobb megtakarításra motiválja-e őket.
Pontosan ezt találtuk.
Ezt követően a résztvevők kétszer annyit akartak félretenni a nyugdíjra,
mint a kontrollcsoport.
Igazából másokért, akikkel törődünk, folyton áldozatokat hozunk.
A gyerekeinkért, a szüleinkért,
a házastársunkért, mert együttérzünk velük.
És ha jövőbeli önmagunkkal is együttérzünk,
akkor ma hajlandóbbak lehetünk áldozatokat hozni
az ő későbbi javukra.
De a pszichológiai trükkök sem oldanak meg mindent.
Az amerikai munkaerő 60 százaléka évi 50 000 dollárnál kevesebbet keres.
A gyermekgondozás átlagos költsége körülbelül évi 9000 dollár.
Az ételt, bérleti díjat, egyéb rezsit, számlákat hozzáadva
egyszerűen nem elég a pénz.
És sok embernél a pénz soha nem is volt elég.
A nyugdíjak régi fénykorában a legtöbb dolgozónak nem is volt nyugdíja.
És amikor bevezették a társadalombiztosítást,
a mezőgazdasági és a háztartási dolgozókat kizárták az ellátásból,
és ezekben magasabb volt a feketék aránya.
És ma sok, okmányokkal nem rendelkező ember fizet egy olyan rendszerbe,
ahonnan nem fognak támogatást kapni.
Fizetem az adót és a társadalombiztosítást,
de mivel nincsenek papírjaim, nem kérhetek vissza semmit.
Az elmúlt 40 évben,
amikor terjedtek az adókedvezményben részesített, önsegélyező egyéni számlák,
az igazából a munkavállalók felső 20%-ának kedvezett.
Mert volt elég pénzük, hogy betegyék a számlájukra, és adókedvezményt kapjanak,
így a pénzük gyorsabban gyarapodott. De a szegényebbek nem tehették ezt.
A mostani önsegélyező rendszer miatt
a középosztálybeli dolgozók életszínvonala csökkenni fog,
az alacsony jövedelműek pedig elég szegények lesznek a nyugdíjazás után.
Emberek milliói dolgoznak hihetetlenül keményen,
és még mindig nem tudnak megélni.
Amikor ellentét alakul ki aközött, amire most félre kellene tennem,
és amire költeni kéne; és a jövőbeli megtakarítás között,
érthető, hogy sok dolgozó,
különösen az alsó jövedelem-tartományokban,
a jelenre költi a pénzét.
És ha mindent jól csinálunk, és egész életünkben gyűjtögetünk,
a megtakarítást akkor is elsöpörheti egy válság, mint azt 2008-ban láthattuk.
A Wall Street reggeli meredek zuhanása
lesújtott a már amúgy is megviselt 401K-sokra.
A tőzsdei zuhanás lenyomta a nyugdíjszámlák értékét.
Korábban 88 000-en állt, és most leesett
úgy 50-re.
Mindig is a munkámnak éltem, nem ezt érdemlem.
Sajnálom.
Semmi baj.
Mivel abban a hitben éltünk,
hogy a nyugdíj a saját felelősségünk,
jelenleg Amerikában a 65 évesek hatalmas csoportját
szégyen és szorongás tölt el.
Olyan jótékonysági és egyéb szervezetekre kell támaszkodnom,
amelyeknek régen még bőségesen adakoztam.
Hogy szégyenkezem-e? Rettenetesen.
Fontolgatom, hogy újra munkába álljak,
hogy némi nyugdíj-kiegészítéshez jussak.
Az életben ért kudarcok miatt
úgy látom, 70 éves koromig dolgozni fogok.
Egyes szakértők szerint dolgozzunk tovább.
Jót tenne a gazdaságnak, mivel növelné a munkaerő létszámát.
Aki teheti, dolgozzon tovább!
Ha az idősek tovább dolgoznak,
az jó a gazdaságnak, nő a produktivitás, mindenki tehetősebb lesz.
Gyűlölöm ezt a megfogalmazást.
Csak mert tovább élünk, nem jelenti azt, hogy tovább kell dolgoznunk.
Egy bizonyos ponton az embereknek legyen lehetőségük
a pihenésre, és hogy a munka mellett valami mással is tölthessék az idejüket.
És ma Amerikában sok embernek nincs ilyen választási lehetősége.
A másik probléma az, hogy nem mind élünk tovább.
Egyenlőtlen az életkor-növekedés,
így ez az egész ötlet sértés a legtöbb amerikai ember számára.
A többségünk nem tud egymillió dollárt megtakarítani,
bármennyire is próbálja.
Az idős korban elért biztonságunk
minden kiváltságunk és nehézségünk együttes összege.
Diákhitelek, hitelkártya-tartozás, munkanélküliség, alacsony bérek,
orvosi számlák, az albérlet, meg nem kapott örökség…
Felhalmozódnak.
Közel 100 éve egy mozgalom söpört végig Amerikán.
Nemzeti célnak nyilvánítottuk,
hogy mindenkinek jár, hogy jóllétben és biztonságban tölthesse öregkorát.
Be kell ismernünk: országunkban
van a gazdag ember biztonsága, és van a szegény ember biztonsága,
és a kormány egyenlő kötelezettségekkel tartozik mindkettőnek.
Az 1980-as években, amikor kísérleteztünk,
kísérletezni kezdtünk az önsegélyező rendszerrel,
az angolok is ezt tették.
És 2000-re ilyen beszámolók kezdtek megjelenni.
Állami nyugdíjam heti 87,50 font.
És ennek elégnek kellene lenni a szállásra és túlélésre.
Rendes a családom. Anyák napjára és karácsonyra ruhát kell kérnem tőlük.
Ők visszájára fordították az amerikai rendszert,
és a munkaadókat kötelezték a nyugdíjrendszer biztosítására.
Ők a nyugdíjrendszerüket…
Nemzeti Alkalmazotti Megtakarítási Alapnak hívják, röviden NEST: fészek.
Ez a fészek, a megtakarítás jelképe.
Olyan, mint egy kötelező 401K,
ahol félre kell tenni a kereset 8%-át.
Ebből 5%-ot a munkavállaló áll, 3%-ot a munkáltató.
Ha úgy évi 49 000 dolláros medián jövedelmünk volt,
és 40 éven át befektettünk ennyit,
nemcsak elérjük, meg is haladjuk a millió dolláros szintet.
Egyik napról a másikra megjavíthatnánk az amerikai rendszert.
Minden munkavállaló számára kötelezővé tehetnénk a megtakarítási rendszert.
Vagy kibővíthetnénk a társadalombiztosítást.
Ne feledje, az egészet a fizetéséből finanszírozzák.
Jelenleg úgy 6%-át veszik el ennek finanszírozására.
De a magas keresetűek nem fizetnek tb-járulékot
a fizetésük jó része után,
mert miután valaki megkereste az évi 137 900 dollárt,
a többi után már nem vonnak le járulékot abban az évben.
Ez regresszív adóként ismert.
És aki szupergazdag, egy hét alatt elérheti ezt a limitet,
vagy aki nevetségesen gazdag, egy nap alatt.
Most heveri ki a szilveszteri buli utáni másnaposságát,
de már befizette a társadalombiztosítás rá eső részét.
Boldog új évet!
Ha ugyanúgy adóztatnánk a jövedelmüket, mint bárki másét,
sokkal több pénz jönne a rendszerbe,
megoldódna a szegénység, és nőnének a juttatások.
A nyugdíj-megtakarítási válságot
sokkal könnyebb rendezni, mint a legtöbb problémát.
Könnyebb, mint a klímaváltozást.
Könnyebb, mint az egészségbiztosítást.
Azt hiszem, csak holisztikusabban kell megközelítenünk ezeket a kérdéseket.
A nyugdíjbiztosítás kérdése nem csak a nyugdíjasokat érinti.
Mindenkit érint a családban.
Igazán bámulatos újítások voltak az elmúlt években
a kielégítő időskori élet területén.
Mint a hírekből ismert idősotthon, amely összefogott a közeli óvodával.
Ahol a nagyon öregek és nagyon fiatalok
együtt töltik a napjaikat.
Szeretem ölelgetni őket, meg dalokat énekelni nekik.
Láttam a Falumozgalom születését…
Amelynek több mint 300 bejegyzett csoportja van az USA-ban.
…ahol az idősek egyesítik erőforrásaikat, és közösen érik el a szolgáltatásokat.
Így megengedhetnek maguknak olyasmiket, mint a nyugdíjas közösségek,
saját otthonaikban élve.
Hawaiin sok közösségben együtt élnek a generációk,
ahol a kultúra része, hogy tisztelik a véneket.
Egykor az USA-ban is ez a családszerkezet volt uralkodó,
de a nyugdíjas üdülőközösségek terjedésével egyidőben
hanyatlani kezdett.
Eladtak nekünk egy álmot,
de a valóság az, hogy sokunknak a családra és a barátokra kell támaszkodnia.
Ez a szék negyedik lába, és mindig is ez volt.
Ebben az országban a nyugdíjazáshoz és öregedéshez való hozzáállásunk
összefüggésben áll az öregedéstől és a fogyatékosságtól való félelemmel,
és ahogy kulturálisan ezt kezeljük, az csak egyfajta tagadás.
Ez sokat elárul a társadalmunkról, a politikai életünkről,
a kultúránkról, amik rég változtatásra szorulnak.
Bár a többség soha nem fogja megélni a napsütéses nyugdíjaskort…
Ha a legnehezebb helyzetű embereknek találunk megoldást,
akik a leginkább elvesztek a rendszerben,
akkor mindenkit bebiztosítottunk.
A feliratot fordította: Molnár Gábor