Godine 2019. novina na društvenim mrežama pokosila je internet.
Izazov starenja.
Ljudi su dijelili fotografije svojih mnogo starijih lica
služeći se aplikacijom FaceApp.
Čak su se i slavni pridružili.
Ljudi su prvi put vidjeli jasnu sliku svoje budućnosti
i bili su…
Bože moj!
…pomalo izbezumljeni.
O, Bože!
Brate, izgledam ludo!
Mlađi se ljudi ne vole suočavati s činjenicom da će jednog dana ostarjeti.
Bilo je to kao da upoznajete stranca. A ta nepovezanosti?
Istraživači su to izmjerili.
U jednoj studiji ljude su stavili u CT
i zamolili ih da razmisle o četiri stvari.
O sebi danas,
o strancu danas,
o tom strancu u budućnosti, za deset godina,
i o sebi u budućnosti, za deset godina.
Mozak im se ozario kad su razmišljali o sebi danas,
no mnogo manje kad su razmišljali o strancu.
A naš mozak nije mario ni za nas same u budućnosti.
Ja sam prof. Hal Hershfield s Fakulteta za menadžment Anderson.
PSIHOLOG
Bio je glavni istraživač te studije.
Psihološki, ljudi se ne poistovjećuju s time tko će biti u dalekoj budućnosti.
Ta im se buduća osoba čini praktički strancem.
Hal je počeo istraživati nešto što je mislio da nikad neće.
Mirovinu.
Rekao sam da to zvuči nevjerojatno dosadno.
Ali onda me to navelo da počnem kopati i razmišljati o tome
koje stvari sprečavaju ljude da donose odluke
koje bi im dugoročno mogle pomoći.
Ako pogledate brojke diljem svijeta,
nismo baš donosili odluke za nas same u budućnosti.
U većini bogatih zemalja
prosječni 65-godišnjak dovoljno je uštedio da zadrži kvalitetu života do ranih 70-ih,
ali očekuje se da će živjeti do sredine 80-ih ili duže.
To su bilijuni dolara manjka ušteđevine.
Kad će milenijalci odlaziti u mirovinu, očekuje se da će manjak biti mnogo veći,
u SAD-u čak i za više od 100 bilijuna dolara.
Većina ljudi neće moći održati životni standard u mirovini.
EKONOMISTICA, PROFESORICA, AUTORICA
Mnogi će ljudi iz srednje klase
praktički prijeći u siromaštvo u mirovini.
Iskreno, užasno se osjećam.
Nisam imala priliku štedjeti za mirovinu.
Teško je biti siguran je li ovo što radim dovoljno ili ne.
Jako se bojim.
Zbilja imamo krizu.
Stručnjaci kažu da bi za ugodnu mirovinu
Amerikanac iz srednje klase trebao uštedjeti najmanje milijun dolara.
Ako vam to zvuči nedostižno,
niste jedini.
U SAD-u četvrtina radne snage nema ušteđevinu za mirovinu.
Možemo sanjati da ćemo se u zlatnim godinama opuštati,
ali što je stvarnost?
Možemo li si uopće priuštiti otići u mirovinu?
ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Zahvaljujući napretku znanosti, muškarci i žene u kasnoj dobi života
uživaju u zdravlju i mogu očekivati dulji život.
Devedeset i dva posto Amerikanaca ne ispunjava cilj mirovinske štednje.
Moramo se potruditi
da svi stariji Amerikanci imaju resurse i potporu koja im je potrebna za napredak.
Cijene hrane i cijene stanovanja su poskupjele.
Odakle ti novac za život?
MIROVINA
Godine 1933. Amerika je bila u raljama Velike depresije.
Gotovo četvrtina radnika nije imala posao,
a polovica umirovljenika živjela je u siromaštvu.
Bijeda je bila vidljiva na ulicama kao nikad dotad.
To je dr. Francis Townsend vidio
jednog jutra kroz svoj prozor u Long Beachu u Kaliforniji.
Pogled ga je natjerao da izradi radikalan prijedlog,
plan za iskorjenjivanje siromaštva starijih osoba.
Earle, sad kad si razmislio i proučio moje brojke, što misliš?
Zvat ćemo ga Townsendov plan, što kažeš?
Dobro.
Townsend je smatrao da bi svi Amerikanci stariji od 60 g.
trebali imati zajamčeni mjesečni prihod od vlade u iznosu od 200 dolara,
što bi danas bilo oko 4000 dolara.
Townsend je krenuo na put i širio vijesti kako svi imaju pravo na mirovinu.
Vidite, za mnoge je tada mirovinski sustav bio…
Radio si do smrti.
UMIROVIO SE U MIRU
Neki su sretnici imali mirovine,
ali to je ovisilo o vašem poslu.
Ideja mirovine je jednostavna.
U zamjenu za odanost i služenje,
poslodavac bi vas financijski uzdržavao od umirovljenja do smrti.
Prvo su je ponudili vojsci,
a poslije u raznim drugim industrijama.
Ako na današnji sustav umirovljenja gledate kao na stolac,
mirovine su bile prva noga.
No budući da većina nije imala mirovine, Townsendov je plan upalio.
U dvije godine otvorilo se 7000 klubova diljem cijele zemlje
s 1,5 milijuna članova.
To je bio čitav pokret koji je natjerao predsjednika na potpisivanje zakona
o najvećoj društvenoj reformi u američkoj povijesti.
Ova mjera socijalne sigurnosti
pruža barem neku zaštitu milijunima naših građana.
Svatko tko zarađuje sada plaća i socijalno osiguranje.
To doslovno činite za druge ljude, a kad vi odete u mirovinu,
možete očekivati da će buduća radna snaga činiti isto to za vas.
To je drugi stup mirovinskog sustava.
Tada je to redefiniralo ulogu vlade
kao zaštitne mreže svojih građana.
Ali to nije bio Townsendov plan.
Neće svi dobili 4000 mjesečno.
Sustav socijalnog osiguranja u prosjeku zamjenjuje
oko 40 % vaših primanja prije mirovine.
Ako ostvarujete prosječnu plaću od oko 4000 mjesečno,
očekujte da će vam socijalno osiguranje plaćati oko 1500 mjesečno.
Socijalno osiguranje pokrit će vam samo dio mirovine.
Čak i toliki iznos zauzima gotovo četvrtinu saveznog proračuna.
To se ne može izbjeći.
Mirovina je skupa.
Zato postoji treća potpora,
osobna ušteđevina.
Ovaj tronogi stolac nekoć je udobno smještao mnoge umirovljenike,
a pojavila se i nova industrija da udovolji toj novoj skupini ljudi,
umirovljeničke zajednice dizajnirane da izgledaju kao odmarališta.
Prva, Sun City,
s ogromnim i raskošnim bazenom,
društvenim aktivnostima
i navijačicama.
Mirovina kao ideja postojala je tek nekoliko desetljeća
kad je dobila novi brend kao drugo djetinjstvo,
vrijeme razonode.
Ovo je vizija mirovine s kojom smo mnogi odrasli,
iako si je većina ljudi ne može priuštiti.
A onda je otkriće 1980. godine uzdrmalo cijeli sustav.
Zovem se Ted Benna.
KONZULTANT
Poznat sam kao otac mirovinskog fonda 401K.
Ted je 1980. godine radio kao savjetnik za doprinose u Pennsylvaniji
kad je naletio na novi odjeljak poreznog zakona.
Odjeljak 401, paragraf K.
On dopušta poslodavcima da daju gotovinske bonuse zaposlenicima
i to neoporezivo.
Ted je shvatio da zaposlenici mogu dio plaće dati sami sebi
i to je bilo neoporezivo.
Kako bi ohrabrili zaposlenike da to čine, poslodavci su i sami dodavali dio novca.
Izumio je novu vrstu mirovinskog računa,
401K.
No za razliku od mirovine, koja vam jamči određenu isplatu,
s 401K-om jedino što vam je zajamčeno ono je što si sami uplatite.
Način na koji ulažete i burza utječu na ono što izlazi s druge strane.
Sustav 401K prebacio je odgovornost
s poslodavca izravno na zaposlenika.
Mnogi su poslodavci odustali od mirovinskih planova,
a 401K bio je u uzlaznoj putanji.
Uglavnom zato što su radnici 1980-ih izgubili pregovaračku moć.
Postao je zamjena za dobre mirovine.
Danas oko pola američkih radnika ima pristup 401K-u.
401K nikad nije trebao biti naš državni mirovinski sustav.
Inače bi se zvao…
Državni mirovinski sustav.
Zakonski gledano, 401K zapravo je slučajnost.
Postoji javni konsenzus koji tvrdi
da nije uspješan.
401K nije bio dobar za većinu Amerikanaca.
Većina Amerikanaca nema dovoljno ušteđevine za pozne godine.
Kako napreduju planovi s 401K-om 30 godina poslije?
GLAVNA UREDNICA, CBS
Jill, vrijeme je da 401K proglasimo promašajem.
Ključni problem ovog sustava koji se temelji fondu jest taj
što je na vama da štedite za svoju mirovinu.
Uradi sam - Mirovina.
To znači da morate biti financijski sposobni za razvoj vlastitih investicija
i da vam u pozadini ne naplaćuju visoke pristojbe.
Moramo uštedjeti mnogo više novca no nekad.
U danima slave tronogog stolca
mirovina je trajala samo pet ili deset godina.
Sad može trajati i desetljećima.
Financira se puno više godina života.
Na kraju svatko pronađe drukčiji način da plati te produžene godine života
na temelju poslova koje imaju, novca koji zarađuju
i što s njim rade.
No ako ste prosječna osoba koja se nada da će postići cilj od milijun dolara,
prvo će vam trebati osobni mirovinski račun.
a 401K samo je jedna od mnogih opcija.
Imam četiri različita mirovinska računa.
Recimo, 401K, tradicionalni IRA sustav…
Imam Roth sustav.
Ulažem u fondove…
Imam SEP sustav.
Štednja pri Zavodu za zdravstvo, brokerski računi…
Cijeli koncept toga može biti zbunjujući.
I kompliciran.
Financijski stručnjaci savjetuju,
ako vaš poslodavac ponudi uplatiti u 401K koliko i vi,
učinite to.
Ali najvažnije je da uopće počnete štedjeti.
Počnite što prije i bilo bi idealno da bude automatizirano.
Novac se uplaćuje svaki tjedan ili mjesec, a vi ne morate razmišljati o tome.
Ali odlučiti učiniti to za sebe u budućnosti,
to je onaj težak dio.
Mogu izabrati između toga
da radim nešto što želim raditi sad
ili ne raditi to i žrtvovati se za dobrobit svoje budućnosti.
A zašto bih?
Taj mi je tip stranac.
Počeo sam razmišljati sa suradnicima
kako potaknuti ljude da se više poistovjete
sa sobom kad budu u mirovini?
Pomislili smo:
„Možda bismo mogli pokušati učiniti budućeg sebe živopisnijim.
Možemo li upoznati svoje buduće ja?”
Hal je proveo eksperiment
u kojem je izradio ostarjele 3D avatare sudionika studije.
Ovo je bilo 2011. Tehnologija tada nije bila dobra kao FaceApp.
Testirali smo da vidimo može li izloženost fotografijama na kojima su stariji
motivirati ljude da više štede.
Točno to smo i otkrili.
Nakon toga sudionici istraživanja željeli su uštedjeti dvostruko više,
kao i kontrolna skupina.
Zapravo se žrtvujemo za druge ljude do kojih nam je stalo.
Žrtvujemo se za djecu, roditelje
i supružnike jer suosjećamo s njima.
Ako možemo izazvati empatiju prema sebi u budućnosti,
možda ćemo danas biti spremniji žrtvovati se
za njihovu kasniju korist.
No psihološki trikovi nisu dovoljni.
Šezdeset posto Amerikanaca zarađuje manje od 50 000 dolara godišnje.
AKTIVISTICA, AUTORICA
Prosječni trošak brige za djecu je oko 9000 dolara godišnje.
Dodate li hranu, stanarinu, komunalije i druge račune,
te brojke nisu dovoljne.
Mnogima te brojke nikad nisu bile dovoljne.
Čak i u doba procvata mirovina, većina radnika nije je imala.
Kad je socijalno osiguranje uvedeno,
poljoprivrednici i posluga bili su isključeni iz povlastica,
a to su pretežito bili crnački poslovi.
Danas mnogi ljudi bez dokumenata uplaćuju u sustav
koji im to ne planira vratiti.
Plaćam porez i doprinos za socijalno osiguranje
ali nemam dokumente i ne mogu ništa dobiti natrag.
Tijekom proteklih 40 godina
imali smo porast poreznih, Uradi Sam računa.
To se isplatilo samo 20 % radnika.
Oni su imali dodatan novac za te račune i dobili su porezne olakšice,
tako da novac raste još brže.
Ali siromašniji to ne mogu.
Zbog tog Uradi Sam sustava,
radnici srednje klase neće moći zadržati životni standard,
a ljudi s niskim primanjima bit će prilično siromašni kad odu u mirovinu.
Milijuni ljudi nevjerojatno naporno rade,
a i dalje jedva spajaju kraj s krajem.
Kad imam stvarne napetosti između stvari za koje moram odmah uštedjeti
ili na koje moram potrošiti odmah i štednje za budućnost,
razumljivo je da mnogi radnici, posebice oni s niskim prihodima,
moraju potrošiti taj novac danas.
Čak i ako sve učiniš kako treba i štediš cijeli život,
cijelu životnu ušteđevinu može pojesti recesija, kao što smo vidjeli 2008.
Jutrošnji pad na Wall Streetu pogodio je Amerikance s već oslabljenim 401K-om.
Pad dionica umanjio je vrijednost mirovinskih računa.
Jedan je bio 88 000, a onda je pao na…
50.
Radila sam cijeli život i ne zaslužujem ovo.
Ispričavam se.
U redu je.
Imali smo narativ ili uvjerenje
da je mirovina bila naša odgovornost.
Sad u Americi imamo ogromnu skupinu ljudi koji se bliže 65. godini
s dubokim osjećajem srama i tjeskobe.
Moram se oslanjati na dobrotvorne organizacije
kojima sam nekad obilno donirala.
Osjećam li sram i neugodu? Apsolutno.
Razmatram mogućnost
da se vratim na posao
kako bih povećala svoju mirovinu.
Zbog problema s kojima sam se suočio,
mislim da ću raditi do 70-te.
Neki stručnjaci misle da bismo trebali dulje raditi.
To je dobro za gospodarstvo jer tako raste radna snaga.
Ako mogu, ljudi trebaju raditi dulje.
I činjenica da stariji ljudi dulje rade
bit će dobra za gospodarstvo i produktivnost
i svi će biti bogatiji.
Zbilja mrzim tu formulaciju.
To što svi živimo duže ne znači da moramo duže raditi.
U određenom trenutku ljudi bi se trebali
odmarati i provoditi vrijeme baveći se nečime osim rada.
U današnjoj Americi to nije izbor za mnoge.
Drugi je problem što ne živimo svi dulje.
Imali smo toliko nejednake životne vjekove
da je ova cijela ideja uvreda
za većinu Amerikanaca.
Većina nas neće moći uštedjeti milijun dolara, koliko god se trudili.
Naša sigurnost u starosti akumuliranje je
svih naših privilegija i svih naših teškoća.
Studentski zajmovi, kreditne kartice, nezaposlenost, niske plaće,
zdravstveni računi, neposjedovanje kuće, nasljedstvo koje niste dobili…
To se nagomila.
Prije gotovo 100 godina pokret je zahvatio Ameriku.
Proglasili smo to nacionalnim ciljem,
svi zaslužuju dočekati starost
uz dobrobit i sigurnost.
Moramo se suočiti s činjenicom da u ovoj zemlji
imamo sigurnost bogataša i sigurnost siromaha
i da vlada duguje jednake obveze oboma.
U 1980-ima, kad smo započeli eksperimentirali
s Uradi Sam sustavom, i Velika Britanija je učinila isto.
STAMBENA KRIZA U LEWISHAMU
Tako su 2000. počela izlaziti ovakva izvješća.
Moja državna mirovina iznosi 87,50 funta tjedno.
Od tog novca trebam platiti smještaj i preživjeti.
Imam dobru obitelj.
Za Majčin dan i Božić tražim ih odjeću.
Izmijenili su američki sustav
i naredili da poslodavci osiguraju mirovinski sustav.
Njihov se mirovinski sustav zove…
Nacionalni fond za štednju zaposlenih.
NEST iliti gnijezdo.
Ima divan prikaz gnijezda.
To je poput obveznog 401K-a
gdje morate uštedjeti 8 % plaće,
5 % dajete vi, a 3 % daje poslodavac.
Ako ste ostvarili prosječni prihod od oko 49 000 dolara godišnje
i toliko uložili tijekom 40 godina,
vjerojatno ne biste samo uštedjeli milijun dolara, već i više.
Možemo popraviti američki sustav preko noći.
Možemo uvesti obvezni sustav štednje za sve radnike.
Ili možemo proširiti socijalno osiguranje.
Zapamtite, financira se iz vaših plaća.
Uzimaju vam oko 6 % plaće.
No oni koji mnogo zarađuju ne plaćaju mnogo poreza na socijalnu sigurnost.
Jer nakon što ste zaradili 137 900 dolara u godini,
prestaju vam uzimati novac do kraja godine.
To je regresivni porez.
Ako ste superbogati, to postignete u tjedan dana
ili ako ste apsurdno bogati, u jednom danu.
Još se oporavljaju od mamurluka s novogodišnje zabave,
a već su platili porez za socijalno osiguranje.
Sretna Nova!
Kad bismo oporezivali njihovu zaradu kao i svima ostalima,
mnogo bi više novca ušlo u sustav,
mogli bismo riješiti siromaštvo i povećati povlastice.
Krizu mirovinske štednje
puno je lakše riješiti od većine naših problema.
To je lakše popraviti nego klimatske promjene
ili, recimo, zdravstveno osiguranje.
Mislim da moramo pristupiti ovim pitanjima na holistički način.
Pitanje mirovinskog osiguranja ne utječe samo na umirovljenike.
To utječe na sve u obitelji.
Posljednjih je godina došlo do nevjerojatnih inovacija
oko toga kako dobro živjeti što ste stariji.
Ovaj starački dom u Seattleu završio je u vijestima
nakon udruživanja s obližnjim vrtićem.
Ondje vrlo stari i vrlo mladi
provode dane zajedno.
Volim ih grliti, stiskati i pjevati im pjesme.
Vidjela sam Pokret sela…
Koji ima više od 300 registriranih podružnica diljem SAD-a.
Ondje stariji ljudi udružuju resurse i dobivaju pristup uslugama.
Da bi si mogli priuštiti ono što vidite u zajednici umirovljenika,
dok žive u svojim domovima.
Na Havajima mnoge zajednice žive međugeneracijski
i starješine su kulturno uvažene.
Diljem SAD-a takva je obiteljska struktura bila uobičajena,
ali kako su umirovljeničke zajednice napredovale,
struktura je počela propadati.
Prodali su nam san,
ali u stvarnosti će se mnogi morati osloniti na obitelj i prijatelje.
To je četvrta noga stolca i uvijek je bila.
U ovoj zemlji stavovi o umirovljenju i starenju
povezani su sa strahom od starenja i invalidnosti.
A kulturološki smo to riješili tako što to jednostavno poričemo.
To govori mnogo o našem društvu,
politici i kulturi koje smo već odavno morali mijenjati.
Dok većina nas nikad neće proživjeti tu sunčanu verziju mirovine…
Ako to riješimo za ljude kojima je to najteže riješiti,
koji su najduže propadali kroz pukotine,
sve ćemo osigurati.
Prijevod titlova: Veronika Janjić