I 2017 oversvømmede en dille fra de sociale medier internettet:
aldersudfordringen.
Folk delte billeder af deres ansigter,
der var ældede ved hjælp af den såkaldte FaceApp.
Selv kendisser hoppede på vognen.
Folk så deres fremtid i fokus for første gang,
og de blev…
Åh gud!
…lidt skræmte.
Herregud!
Jeg ser jo sindssyg ud!
Yngre mennesker kan ikke lide at indrømme, at de en dag bliver gamle.
Billederne var som at møde en fremmed.
Og effekten af det? Forskere har faktisk målt den.
I en undersøgelse blev folks hjerner scannet,
mens de skulle tænke på fire ting:
sig selv i dag, en fremmed i dag,
den fremmede ti år frem i tiden og sig selv ti år frem i tiden.
Deres hjerner lyste op, når de tænkte på deres nuværende jeg.
Den lyste mindre, når de tænkte på den fremmede.
Og hjernen var også nærmest ligeglad med vores fremtidige jeg.
Jeg er Hal Hershfield, professor ved UCLA's Anderson School of Management.
Han var hovedforsker.
Folk identificerer sig ikke med, hvem de er i en fjern fremtid.
Den fremtidige person virker nærmest som en fremmed.
Hal begyndte at forske i noget, han ikke havde forestillet sig…
pensionsopsparinger.
Det lød jo utroligt kedeligt.
Men det fik mig til at begynde at grave og tænke på,
hvad der forhindrer folk i at træffe de beslutninger,
der kan hjælpe dem på lang sigt?
Hvis man ser på tal fra verden,
har vi ikke taget beslutninger, der er positive for vores fremtidige jeg.
I de fleste rige lande har den gennemsnitlige 65-årige opsparet nok
til at bevare sin livskvalitet indtil starten af 70'erne,
men de forventes at leve indtil midten af 80'erne eller længere.
Det betyder billioner dollars i manglende opsparing.
Når millennium-generationen går af, forventes manglen at blive meget større.
I Amerika bliver den over 100 billioner dollars større.
De fleste vil ikke kunne opretholde deres levestandard.
Mange mennesker vil synke fra et middelklasseliv
til en pensionisttid nærmest i fattigdom.
Jeg har det ærligt talt ret skidt.
Jeg har ikke haft mulighed for at spare op til min pension.
Det er svært at være sikker på, om jeg gør nok.
Jeg er meget bange.
Det er virkelig en krisesituation.
Eksperter mener, en komfortabel pensionisttilværelse kræver
en opsparing på mindst 1.000.000 dollars.
Hvis det lyder uden for rækkevidde,
er du ikke alene.
I Amerika har en fjerdedel af arbejdsstyrken ingen pensionsopsparing.
Vi drømmer måske om at slappe af og nyde vores gyldne år,
men hvad er virkeligheden?
Har vi overhovedet råd til at gå på pension?
Takket være lægevidenskabens fremskridt
har mænd og kvinder i deres livs efterår bedre helbred
og kan forvente at leve længere.
I USA når 92 % af indbyggerne ikke målet for deres pensionsopsparing.
Vi må gøre mere for at sikre,
at alle ældre amerikanere har alt, hvad de behøver for at trives.
Prisen på mad er steget, prisen på boliger er steget.
Hvordan skal man skaffe pengene?
PENSION
I 1933 befandt Amerika sig nedsunket i den store depression.
Næsten en fjerdedel af arbejderne var uden job,
og halvdelen af de ældre levede i fattigdom.
Som aldrig før var landets elendigheder synlige i gadebilledet.
Det oplevede dr. Francis Townsend en morgen,
da han så ud ad sit vindue i Long Beach, Californien.
Og synet fik ham til at udarbejde et radikalt forslag,
en plan for at udrydde fattigdom blandt ældre.
Nå, Earl, nu hvor du har studeret tallene, hvad synes du så?
Vi kalder det Townsend-planen, hvad siger du til det?
Fint.
Townsend mente, alle amerikanere over 60
skulle have en garanteret indkomst fra regeringen på $200 om måneden,
svarende til omkring $4.000 i dag.
Townsend spredte nyheden om, at alle havde ret til at gå på pension.
For mange mennesker var pensionssystemet…
Man arbejdede hele livet.
HVIL I FRED SOM PENSIONIST
Nogle var heldige at have pensioner, men det afhang af jobbet.
Idéen om pension er ret enkel.
Til gengæld for din loyalitet og tjeneste støtter arbejdsgiveren dig økonomisk,
fra du går på pension, til du dør.
Først blev de tilbudt militæret og senere en række andre brancher.
Hvis du ser vores moderne pensionssystem som en taburet,
var pensionerne det første ben.
Men da de fleste ikke havde adgang til dem,
tog Townsends plan fart.
Inden for to år var 7.000 Townsend-klubber dukket op i hele landet
med 1,5 millioner medlemmer.
Det var en hel bevægelse, og det fik præsidenten til at skabe
den mest omfattende sociale reform i amerikansk historie.
Denne sociale sikringsforanstaltning
giver i det mindste en vis beskyttelse til millioner af vores borgere.
Alle, der modtager løn, betaler nu til socialforsikringen.
Du betaler bogstavelig talt på forskud, og når du går på pension,
gør den nuværende arbejdsstyrke det samme for dig.
Det er den anden søjle i pensionssystemet.
På det tidspunkt omdefinerede det regeringens rolle
som sikkerhedsnet for borgerne.
Men det var bestemt ikke Townsends plan.
Alle ville ikke få 4.000 om måneden.
Socialforsikringssystemet erstatter gennemsnitligt
omkring 40 % af din indkomst før pensionen.
Hvis man tjener gennemsnitslønnen, som er omkring 4.000 om måneden,
vil socialforsikringen betale omkring 1.500 om måneden.
Socialforsikringen sikrer dig kun en begrænset pension.
Og alligevel udgør den næsten en fjerdedel af USA's samlede budget.
Der er ingen anden mulighed. Pensioner er dyre.
Derfor er der en tredje støtte, din egen personlige opsparing.
Denne trebenede taburet havde engang plads til mange pensionister,
og der opstod en ny branche for at opfylde gruppens behov:
pensionistsamfund, som var designet som turistresorter.
Det første, Sun City, var udstyret med en kæmpe swimmingpool,
sociale aktiviteter,
et heppekor.
Pensionering som idé havde kun eksisteret i få årtier,
da den blev genbrandet som en anden barndom,
som ren fritid.
Det er en idé, mange af os voksede op med,
selvom de fleste aldrig ville have råd til det.
Og så begyndte en opdagelse i 1980 at ryste op i systemet.
Hej, jeg hedder Ted Benna. Jeg er kendt som far til 401K.
I 1980 arbejdede Ted som pensionskonsulent i Pennsylvania,
da han faldt over en ny paragraf af skatteloven.
Paragraf 401, afsnit K…
…som tillod arbejdsgivere at give ansatte en udskudt kontantbonus før skat.
Og Ted indså, at medarbejderne kunne give en del af deres løn til sig selv,
udskudt og før skat.
For at tilskynde de ansatte
kunne arbejdsgivere love at matche nogle af de penge.
Han havde opfundet en helt ny type pensionskonto,
nemlig 401K.
Men i modsætning til en pension, som garanterer en vis udbetaling,
kan man med 401K kun garantere, hvad man indbetaler.
Investeringer og aktiemarkedet bestemmer, hvad der kommer ud i den anden ende.
Systemet med 401K flyttede ansvaret
fra arbejdsgiveren direkte til den ansatte.
Mange arbejdsgivere droppede pensionsordningerne,
mens 401K-systemet tog fart.
Grundlæggende fordi arbejderne mistede forhandlingsstyrken i 80'erne.
Det blev en erstatning for gode pensioner.
I dag har omkring halvdelen af arbejderne i USA adgang til en 401K.
Systemet skabtes ikke med henblik på at være vores nationale pensionssystem.
Så var det sikkert blevet kaldt…
…nationalt pensionssystem.
Systemet er faktisk en lovmæssig tilfældighed.
Og der er ret bred enighed om, at det ikke har fungeret.
401K har ikke fungeret for de fleste amerikanere.
De fleste amerikanere har ikke opsparet nok til deres alderdom.
Tredive år senere, hvordan har 401K-planerne det?
Jeg tror, at det er på tide at erklære 401K en fiasko.
Hovedproblemet med dette 401K-baserede system er,
at det er op til dig at spare op til din pension.
Gør-det-selv-pension.
Så du skal have økonomisk viden nok til at håndtere dine egne investeringer
og sørge for, at du ikke bliver opkrævet høje gebyrer.
Vi skal også opspare flere penge, end vi plejede.
Tilbage i den trebenede stoles dage var pensionstiden ofte kun fem eller ti år.
Nu kan den vare årtier.
Det er mange flere leveår, man skal finansiere.
I sidste ende finder alle en måde at betale for de ekstra år,
baseret på deres job, de penge, de tjener, og hvad de gør med dem.
Men hvis du er en gennemsnitlig person, der håber på at nå de 1.000.000 dollars,
skal du først have en individuel pensionskonto,
og en 401K er kun én af mange muligheder.
Jeg har fire forskellige pensionskonti.
En 401K, en traditionel individuel konto…
Jeg har en Roth-konto.
Indeksfonde, der er aktietunge.
Jeg har en SEP-konto.
En HSA. Der er traditionelle mæglerkonti.
Bare tanken om, hvordan man gør det, kan være forvirrende.
Og overvældende.
Finansieringseksperternes råd er,
at hvis din arbejdsgiver tilbyder en matchende 401K,
bør du takke ja.
Men i sidste ende er det vigtigste at spare op
og at starte så snart som muligt og helst automatisk,
så penge sættes til side hver uge eller måned,
uden at du skal tænke over det.
Men at beslutte at gøre det for dit fremtidige jeg,
det er kompliceret.
Jeg har et valg mellem at gøre noget, jeg gerne vil lige nu,
eller ikke gøre det og ofre mig til fordel for mit fremtidige jeg.
Hvorfor dog? Jeg kender jo ikke den fyr.
Mine samarbejdspartnere og jeg tænkte på,
hvordan vi kunne få folk til at identificere sig
med den, de er, når de går på pension?
Noget, vi kom frem til, var,
at vi måske kunne prøve at gøre det fremtidige jeg mere levende.
Kan vi få folk til at møde deres fremtidige jeg?
Hal udførte et eksperiment,
hvor han lavede 3D-avatarer af deltagerne som ældre.
Det var i 2011. Teknologien var ikke så god som FaceApp dengang.
Vi testede for at se, om det at se disse aldersmanipulerede billeder
kunne motivere folk til at ville opspare mere.
Og det kunne det!
Bagefter ønskede deltagerne at spare dobbelt så meget til deres pension
som kontrolgruppen.
Virkeligheden er, at vi konstant ofrer os for dem, vi holder af.
For vores børn og vores forældre,
vores ægtefæller, fordi vi har empati med dem.
Så hvis vi kan fremkalde en følelse af empati med vores fremtidige jeg,
så er vi måske mere villige til at ofre os i dag
til deres fordel senere.
Men psykologiske tricks virker til en vis grænse.
Tres procent af USA's arbejdsstyrke tjener under 50.000 dollars om året.
Udgifterne til børnepleje ligger omkring 9.000 dollars om året.
Hvis man tilføjer mad, husleje, andre fornødenheder, regninger,
går regnestykket ikke op.
Og for mange er regnestykket aldrig gået op.
Selv i pensionsplanernes storhedstid havde de fleste arbejdere aldrig en.
Og da socialforsikringen først blev udbredt,
blev landbrugs- og husarbejdere udelukket fra ydelserne,
hvilket generelt gik ud over de sorte.
Og i dag betaler mange udokumenterede til et system,
der ikke vil betale dem tilbage.
Jeg betaler min skat og til socialforsikringen,
men fordi jeg er udokumenteret, kan jeg ikke få noget tilbage.
I løbet af de sidste 40 år,
hvor vi så en stigning i skattebegunstigede, individuelle konti,
det gavnede i virkeligheden top 20 % af arbejderne.
Fordi de havde penge at sætte ind på de konti og fik skattelettelser,
så pengene voksede endnu hurtigere.
Men fattige mennesker kan ikke.
På grund af det her gør-det-selv-system
kan middelklassearbejdere ikke holde deres levestandard,
og folk med lave indkomster vil være ret fattige, når de går på pension.
Millioner af mennesker arbejder utroligt hårdt,
og de har alligevel ikke penge nok.
Når man skal vælge mellem ting, man skal spare op til lige nu
eller betale lige nu, eller at spare op til fremtiden…
Mange arbejdere, især i den nedre ende af indkomstspektret,
skal bruge de penge i dag.
Og selv hvis du gør alt rigtigt og sparer op hele dit liv,
kan dine livsopsparinger stadig knuses af en krise, som vi så det i 2008.
Dagens store nedgang på Wall Street
ramte amerikanere med allerede slidte 401K'er.
Fald i aktiemarkedet har udhulet pensionskonti.
Den ene var 88.000, og så gik den ned til…
…halvtreds.
Jeg har arbejdet hele mit liv, og det er ikke fair.
-Undskyld. -Det er okay.
Fordi vi har haft denne fortælling om eller tro på,
at pensionering var dit eget ansvar,
har vi i Amerika en kæmpe gruppe af folk, der fylder 65 år
med en dyb følelse af skam og angst.
Jeg afhænger af velgørenhed og organisationer,
som jeg før altid kunne give bidrag til.
Føler jeg skam og forlegenhed? Ja.
Jeg undersøger muligheden for at vende tilbage til arbejdsmarkedet,
så jeg kan polstre min pension lidt mere.
Grundet visse hændelser i mit liv ser jeg mig selv arbejde, til jeg er 70.
Nogle eksperter mener, vi bør arbejde længere.
Det er godt for økonomien, fordi det øger arbejdsstyrken.
Hvis de kan, bør folk arbejde længere.
Og at ældre arbejder længere vil styrke økonomien og produktiviteten
og gøre alle rigere.
Jeg hader den formulering.
Det, at vi alle lever længere, betyder ikke, vi skal arbejde længere.
På et vist tidspunkt bør folk have mulighed
for at hvile sig og tilbringe deres tid med at gøre andet end at arbejde.
Og i Amerika i dag er det for mange simpelthen ikke en mulighed.
Det andet problem er, at vi ikke alle lever længere.
Stigningen i forventet levetid er så ujævn,
at konceptet er en fornærmelse for de fleste i Amerika.
De fleste vil aldrig kunne opspare en million,
uanset hvor meget vi prøver.
Vores sikkerhed for alderdommen er summen
af alle vores privilegier og vores modgang.
Studielån, kreditkortgæld, arbejdsløshed, lave lønninger,
lægeregninger, ikke at have eget hjem, den arv, man ikke fik…
De hober sig op.
For næsten 100 år siden fejede en bevægelse over Amerika.
Vi erklærede det som et nationalt mål,
at alle fortjener at nå deres alderdom med velvære og sikkerhed.
Vi må indse, at der i dette land
findes den riges sikkerhed og den fattiges sikkerhed,
og at regeringen er lige forpligtet over for dem begge.
I 1980'erne, da vi eksperimenterede
eller begyndte med gør-det-selv-systemet, gjorde Storbritannien også.
Og i 2000 begyndte rapporter som denne at blive offentliggjort.
Min statspension er £87,50 om ugen.
Og med de penge skal jeg leje bolig og overleve.
Jeg har en god familie.
Til mors dag og jul ønsker jeg mig tøj.
De vendte kursen fra det amerikanske system
og krævede, at arbejdsgiverne sørgede for et pensionssystem.
Og deres pensionssystem hedder…
Arbejdstagernes Nationale Sparefond,
også kaldet NEST.
Et smukt billede af et æg i en rede.
Det er ligesom en obligatorisk 401K,
hvor man skal opspare 8 % af sin løn,
5 % fra lønchecken og 3 % fra arbejdsgiveren.
Hvis du har en medianindkomst på omkring $49.000 om året,
og investerede så meget over 40 år,
ville du nok ikke blot ramme millionen, men overskride den.
Vi kan reparere vores amerikanske system natten over.
Vi kunne indføre et obligatorisk opsparingssystem for alle arbejdere.
Eller vi kan udvide socialforsikringen.
Husk, den er finansieret af din løncheck.
Lige nu fratrækkes omkring 6 % for at finansiere den.
Men højtlønnede beskattes ikke af mange af de penge, de tjener.
for når man har tjent 137.900 dollars i løbet af et år,
beskattes der ikke mere det år.
Det kaldes regressiv skat.
Og hvis man er rig, kan man ramme det beløb på en uge,
eller hvis man er latterligt rig, på en dag.
De er stadig ved at komme sig efter nytårsfesten,
og de har allerede betalt skat til socialforsikringen.
Godt nytår!
Hvis vi beskattede deres indtjening, som vi beskatter alle andres indtægter,
ville der komme flere penge ind i systemet,
og vi kunne udrydde fattigdom og øge fordelene.
Pensionsopsparingskrisen er nemmere at løse end mange andre problemer.
Lettere end klimaforandringerne.
Nemmere end sygesikring.
Jeg tror, vi bør nærme os disse spørgsmål på en mere holistisk måde.
Pensionssikkerhed vedrører ikke kun pensionister.
Den vedrører alle i familien.
Der har været en utrolig nyskabelse i de senere år,
omkring hvad det betyder at leve godt i alderdommen.
Som plejehjemmet i Seattle, der kom i nyhederne
for at slå sig sammen med en lokal dagpleje.
Hvor de gamle og de meget unge tilbringer deres dage sammen.
Jeg elsker at knuse og kramme dem og synge sange for dem.
The Village-bevægelsen er opstået…
Den har over 300 registrerede afdelinger i hele USA.
…hvor ældre mennesker samler ressourcer og får kollektiv adgang til tjenester.
Så de har råd til at gøre det, ældresamfund plejer at gøre,
mens de bor i deres eget hjem.
I mange lokalsamfund på Hawaii lever generationer sammen,
og kulturen hædrer rent faktisk de ældre.
Den slags familiestruktur var engang almindelig i hele USA,
men da pensionistresorterne tog fart,
ændrede det sig.
Man solgte os en drøm,
men realiteterne er, at mange af os må lide på vores familier og venner.
Det er taburettens fjerde ben, og det har det altid været.
I dette land har vores holdninger til pension og alder
alt at gøre med frygt for alderdom og forfald,
og den måde, vi kulturelt har løst det på, har været fornægtelse.
Det fortæller faktisk meget om vores samfund,
vores politik og kultur, som vi meget længe har skullet ændre.
De fleste af os vil aldrig opleve sådan en solrig alderdom, men…
…hvis vi sørger for dem, det er sværest at sørge for,
der er faldet igennem sprækkerne længst,
så vil alle være sikret.
Tekster af: Else Katrine Nielsen