V roce 2019 zachvátilo internet, konkrétně sociální sítě, nové šílenství:
tzv. age challenge.
Lidé sdíleli fotky svých uměle zestařených obličejů,
k čemuž využívali aplikaci FaceApp.
Ani celebrity nezůstaly pozadu.
Lidé poprvé viděli, co je čeká. A trošku z toho…
Bože můj!
…vyšilovali.
Panebože!
Vypadám šíleně!
Mladí lidé obecně neradi čelí faktu, že jednoho dne budou staří.
Bylo to jako potkat se s někým cizím.
A vědcům se tento pocit odcizení podařilo změřit.
V jedné studii měřili lidem mozkovou aktivitu,
zatímco ti přemýšleli nad čtyřmi věcmi:
Sami nad sebou, nad někým cizím,
nad tím cizím člověkem za deset let
a sami nad sebou za deset let.
Jejich mozek se rozzářil, když přemýšleli nad sebou,
mnohem míň, když mysleli na cizího člověka.
A naše budoucí já naše mozky také moc nezajímalo.
Jsem Hal Hershfield, profesor na UCLA Anderson School of Management.
Zmiňovanou studii vedl.
Psychologicky se lidé neidentifikují s tím, kým budou v daleké budoucnosti.
Jejich budoucí já je pro ně skoro jako úplně cizí člověk.
A tak Hal začal zkoumat něco, co by ho nikdy nenapadlo,
spoření na důchod.
Říkal jsem si, že to zní hrozně nudně.
Ale přimělo mě to k tomu se nad tím zamyslet a jít víc do hloubky.
Co brání lidem v tom, aby dělali rozhodnutí,
která jim v budoucnu pomůžou?
Když se podíváme na celosvětová čísla,
tak se nerozhodujeme tak, abychom pomohli svému budoucímu já.
V bohatých zemích si průměrný pětašedesátník naspořil dost na to,
aby si udržel svůj životní standard, než mu bude něco přes 70.
Ale průměrně se dožije více než 80 let.
To znamená biliony dolarů, které lidem chybí na úsporách.
A než půjdou do důchodu mileniálové, očekává se, že to bude mnohem více.
V USA o více než 100 bilionů dolarů více.
Většina lidí si v důchodu nedokáže zachovat svůj životní standard.
Spousta lidí se v důchodu propadne ze života ve střední třídě
téměř až na hranici chudoby.
Upřímně řečeno se cítím hrozně.
Neměla jsem možnost naspořit si na důchod.
Je těžké vědět, jestli to, co teď dělám, bude stačit.
Mám opravdu strach.
Máme tady skutečnou krizi.
Podle odborníků by na spokojený důchod
měl Američan ze střední třídy našetřit alespoň milion dolarů.
Pokud vám to zní zcela mimo realitu, nejste v tom sami.
V USA nemá čtvrtina pracujících vůbec žádné úspory na důchod.
Můžeme snít o tom, že v důchodu nás čeká zasloužený odpočinek,
ale jaká je realita?
Můžeme si důchod vůbec dovolit?
PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Díky pokroku v lékařství jsou lidé v pokročilém věku zdravější
a dožívají se vyššího věku.
Celkem 92 % Američanů nespoří na penzi tolik, kolik potřebují.
Musíme společně zajistit,
že všichni starší Američané
mají zdroje i podporu k tomu, aby se jim dařilo.
Rostou náklady na jídlo, rostou náklady na bydlení.
A kde sehnat peníze, ze kterých žít?
PENZIJNÍ FONDY
V roce 1933 svírala Ameriku velká hospodářská krize.
Téměř čtvrtina pracujících byla bez práce
a polovina seniorů žila v chudobě.
Bída a neštěstí se nevídaně začaly šířit ulicemi.
Jednoho rána to viděl i doktor Francis Townsend,
když se díval z okna v Long Beach v Kalifornii.
A tento pohled ho přiměl navrhnout něco radikálního,
plán na vymýcení chudoby ve stáří.
Earle, měl jsi čas si to promyslet a prostudovat, co si o tom myslíš?
Budeme tomu říkat Townsendův plán, co říkáš?
Dobře.
Podle Townsenda by každý Američan nad 60 let
měl od vlády každý měsíc dostávat zaručený příjem 200 dolarů,
v přepočtu by to dnes bylo 4 000 dolarů.
Townsend začal šířit povědomí o tom, že všichni mají právo na důchod.
Tehdy pro mnoho lidí důchodový systém znamenal…
Dřeli jste do smrti.
ODEŠEL DO DŮCHODU
Pár šťastlivců bralo penze, ale to záviselo na vaší práci.
Koncept penze je jednoduchý.
Výměnou za věrnost a službu vás zaměstnavatel finančně podpoří
od odchodu do důchodu až do smrti.
Nejdříve se penze objevily v armádě, později v řadě dalších zaměstnání.
Pokud si důchodový systém představíme jako stoličku,
penze byly první nohou.
Ale protože většina lidí je nebrala, Townsendův plán se ujal.
Do dvou let vyrostlo napříč USA celkem 7 000 Townsendových klubů
s celkovým počtem 1,5 milionu členů.
Jednalo se o velké hnutí, které prezidenta donutilo podepsat zákon
o nejrozsáhlejší sociální reformě v americké historii.
Toto opatření o sociálním zabezpečení
poskytne alespoň nějakou ochranu milionům našich spoluobčanů.
V podstatě každý, kdo vydělává, teď platí sociální pojištění.
Doslova ty peníze posíláte dál, a až odejdete do důchodu,
můžete očekávat, že vám to pracující oplatí.
Tohle je druhý pilíř důchodového systému.
A ve své době předefinoval roli vlády
jako bezpečnostní sítě pro občany.
Ale rozhodně to nebyl Townsendův plán.
Všichni neměli dostat 4 000 měsíčně.
Systém sociálního pojištění v průměru nahradí
asi 40 % vašich předdůchodových příjmů.
Pokud máte průměrný plat, což je zhruba 4 000 měsíčně,
můžete očekávat měsíční důchod zhruba 1 500 měsíčně.
Samotné sociální pojištění vám v důchodu stačit nebude.
A i takto nízké důchody vyjdou na téměř čtvrtinu federálního rozpočtu.
Nedá se nic dělat, důchody jsou drahé.
Proto máme i třetí pilíř, vaše vlastní úspory.
Tato třínohá stolička v minulosti sloužila mnoha penzistům.
A objevilo se nové odvětví, které těmto lidem sloužilo.
Domovy pro seniory připomínající luxusní letoviska.
První z nich, Sun City,
mělo bazén o velikosti toho na Riviéře,
společenské aktivity,
tým roztleskávaček.
Koncept odchodu do důchodu existoval jen několik desítek let,
ale už dostal novou podobu. Mělo to být druhé dětství.
Čas odpočinku.
S touto představou důchodu mnoho z nás vyrůstalo.
I když většina si ji nemohla dovolit.
Objev v roce 1980 začal tímto systémem otřásat.
Jmenuju se Ted Benna. Jsem známý jako otec 401K.
V roce 1980 pracoval Ted jako finanční konzultant v Pensylvánii,
když narazil na novou pasáž v daňovém zákoníku.
Paragraf 401, odstavec K.
Umožňoval zaměstnavatelům
dávat zaměstnancům odměny v budoucnu, nezdaněné.
Ted si uvědomil, že to znamená, že zaměstnanci mohou část svých platů
dát sami sobě později, nezdaněné.
Aby zaměstnance motivovali, mohli zaměstnavatelé přispívat stejnou částkou.
Vymyslel zcela nový typ penzijních fondů, 401K.
Ale na rozdíl od penze, která vám garantuje určitou částku,
je garance 401K jen do té výše, kterou si sami naspoříte.
Vaše investice a burza ovlivňují, co nakonec reálně dostanete.
Systém 401K přesunul zodpovědnost
ze zaměstnavatele přímo na zaměstnance.
Mnoho zaměstnavatelů zrušilo své penzijní plány
a 401K se rozjely ve velkém.
V 80. letech pracující v podstatě přišli o vyjednávací pozici.
Vzniklo to jako náhrada za dobrou penzi.
Dnes má asi polovina amerických pracujících přístup k 401K.
Z 401K se nikdy neměl stát národní důchodový systém.
Jinak by se to jmenovalo třeba…
Národní důchodový systém.
Celé 401K vlastně legislativně vzniklo úplnou náhodou.
A v podstatě všichni se shodují, že moc nefunguje.
Pro většinu Američanů není 401K dobrá věc.
Většina Američanů nemá na stáří našetřeno dostatek prostředků.
Jak se o 30 let později daří těm 401K plánům?
Jill, je načase říct, že 401K jsou propadák.
Hlavním problémem tohoto systému založeného na 401K je,
že si na důchod musíte v podstatě našetřit sami.
Udělej si vlastní důchod.
Takže musíte být finančně zdatní, aby vaše investice rostly,
a taky si musíte dát pozor na vysoké poplatky.
Taky musíme ušetřit mnohem víc peněz než v minulosti.
Za zlatých časů trojnohé stoličky
trval důchod často jen pět nebo deset let.
Teď to mohou být i desítky let.
To znamená víc let, které musíte zafinancovat.
Každý si nakonec najde vlastní způsob, jak financovat svůj podzim života,
a to pomocí své práce, výdělku a toho, co se svými prostředky udělá.
Ale pokud jste průměrný člověk, co doufá, že jednou dosáhne toho milionu,
budete potřebovat individuální penzijní účet, IRA.
A 401K je jen jednou z mnoha možností.
Mám čtyři různé druhy penzijních účtů.
Máte tu 401K, tradiční IRA.
Já mám Roth IRA.
Investuju do indexových fondů.
Já mám SEP-IRA.
HSA. Pak jsou tu tradiční makléřské účty.
Koncept toho, jak k tomu přistupovat, může být hodně matoucí.
A zdrcující.
Finanční experti radí,
že když vám zaměstnavatel nabídne dorovnat 401K, měli byste to vzít.
Ale to nejdůležitější je, abyste v první řadě začali spořit,
začali s tím co nejdříve a ideálně vše automatizovali,
abyste spořili každý týden či měsíc, aniž byste na to museli myslet.
Nejtěžší je však rozhodnutí udělat to pro své budoucí já.
Mám na výběr mezi tím,
že udělám něco, co chci dělat teď,
nebo to neudělám a obětuju se kvůli svému budoucímu já.
Ale proč bych to dělal? Ten člověk je pro mě cizí.
S kolegy jsem začal přemýšlet nad tím,
jak přimět lidi, aby se identifikovali s tím, kým budou po odchodu do důchodu.
A napadlo nás,
že se můžeme pokusit o to, aby to budoucí já bylo skutečnější.
Podaří se nám lidi spojit s jejich budoucím já?
Takže Hal podnikl experiment,
ve kterém účastníkům vytvořil uměle zestařené 3D avatary.
To bylo v roce 2011. Technologie tehdy ještě nebyla na úrovní FaceApp.
Testovali jsme, zda fakt, že jste vystaveni takovýmto obrázkům,
bude lidi motivovat, aby více spořili.
A přesně to jsme zjistili.
Po experimentu chtěli účastníci studie spořit dvakrát více než kontrolní skupina.
Realita je taková, že se často obětujeme pro lidi, na kterých nám záleží.
Obětujeme se pro naše děti, rodiče, partnery, protože se do nich umíme vcítit.
Pokud se nám podaří vyvolat pocit empatie vůči našemu budoucímu já,
možná spíše teď něco obětujeme kvůli jejich lepší budoucnosti.
Ale psychologické triky nezvládnou všechno.
Celkem 60 % amerických pracujících vydělává méně než 50 000 dolarů ročně.
Průměrná cena péče o dítě je asi 9 000 dolarů ročně.
Když k tomu přičtete jídlo, nájem, energie a další účty,
tak to nevychází.
A u mnoha lidí to nevycházelo nikdy.
I ve zlatém věku penzí většina pracujících žádnou neměla.
A když se prvně objevilo sociální pojištění,
nevztahovalo se na lidi pracující v zemědělství a domácnostech,
což byli často černoši.
A i dnes mnoho nezdokumentovaných lidí platí peníze do systému,
který nemá v plánu jim něco vracet.
Platím daně a přispívám na sociální pojištění,
ale protože nejsem zdokumentovaná, tak nemám na nic nárok.
Za posledních 40 let,
kdy došlo k nárůstu daňově zvýhodněných, individuálních účtů, co si zřídíte sami,
tohle všechno prospělo jen horním 20 % pracujících.
Ti totiž měli peníze navíc, které na ty účty mohli poslat
a dostat daňové úlevy, aby bohatli ještě rychleji.
To ale chudí lidé nemohou.
Kvůli tomuto individuálnímu systému
si lidé ze střední třídy neudrží svůj životní standard
a lidé s nízkými příjmy budou po odchodu do důchodu hodně chudí.
Máme miliony lidí, kteří neskutečně dřou,
ale i přesto nevyjdou s penězi.
Pokud jsem tlačen do toho, abych šetřil na něco právě teď,
nebo abych teď za něco utratil, versus abych spořil na potom, je pochopitelné,
že spousta pracujících, především nízkopříjmových,
potřebuje utrácet právě teď.
A i když vše uděláte správně a celý život spoříte,
může vám životní úspory podupat recese, jako jsme to viděli v roce 2008.
Prudký propad na Wall Street zasáhl už tak zbědované americké účty 401K.
Poklesy na burze narušily hodnotu penzijních účtů.
Na jednom bylo 88 000 a pak to spadlo na…
nějakých 50.
Celý život jsem pracovala, tohle si nezasloužím.
- Omlouvám se. - Nic se neděje.
Protože se říkalo nebo protože jsme věřili tomu,
že důchod je vaše vlastní zodpovědnost,
máme v Americe obrovskou skupinu lidí, kterým bude 65 let,
kteří mají hluboce zakořeněný pocit hanby a úzkosti.
Musím se spoléhat na charity a organizace,
které jsem kdysi mohla štědře obdarovávat.
Cítím stud a hanbu? Rozhodně.
Přemýšlím nad možností začít znovu pracovat,
abych svůj důchod aspoň trošku nafoukla.
Kvůli nezdarům v mém životě to vypadá, že budu pracovat až do 70 let.
Dle některých expertů máme pracovat déle.
Pro ekonomiku je to dobré, protože díky tomu narůstá pracovní síla.
Kdo může, měl by pracovat déle.
To, že budou staří lidé pracovat déle,
pomůže ekonomice, podpoří to produktivitu a všichni budou bohatší.
Tuhle formulaci nesnáším.
To, že žijeme déle, ještě neznamená, že musíme déle pracovat.
Měl by nastat okamžik, kdy by lidé měli mít možnost odpočívat
a trávit čas něčím jiným než jen prací.
A v dnešní Americe tuto volbu mnoho lidí prostě nemá.
Další problém je, že ne všichni žijeme déle.
Nárůst očekávané doby dožití byl tak nerovnoměrný,
že celá tato představa je pro většinu Američanů urážkou.
Většina z nás si milion dolarů nikdy nenašetří, bez ohledu na naši snahu.
Naše zabezpečení ve vysokém věku
je kombinací všech našich privilegií a útrap.
Studentské půjčky, dluhy z kreditek, období nezaměstnanosti, nízké platy,
účty za lékaře, absence vlastního bydlení a dědictví.
To vše se nasčítá.
Před téměř 100 lety se Amerikou prohnalo jedno hnutí.
Jako národ jsme si dali za cíl,
že všichni si zaslouží dosáhnout vysokého věku dobře zaopatření.
Musíme čelit faktu, že v této zemi…
je rozdíl mezi zabezpečením boháče a chudáka
a že vláda má stejné povinnosti vůči oběma.
V 80. letech, když jsme experimentovali nebo začínali experimentovat
s individuálním systémem, Británie to měla stejně.
A kolem roku 2000 se začaly objevovat takovéto zprávy:
Můj státní důchod je 87,50 liber týdně.
A za tyto peníze si mám pronajmout bydlení a přežít.
Mám dobrou rodinu.
Na Den matek a na Vánoce je musím prosit o oblečení.
Změnili kurz směrem od amerického systému
a vyžadují po zaměstnavatelích, aby poskytovali penzijní systém.
A tento systém se jmenuje:
National Employee Savings Trust neboli NEST.
Takové hnízdečko na stáří.
Je to takový povinný 401K,
kde si musíte spořit osm procent z platu.
Pět procent z výplaty a tři od zaměstnavatele.
Pokud vyděláváte medián příjmu, tedy 49 000 dolarů ročně,
a tuto částku investujete po dobu 40 let,
nejenže se na ten milion dolarů asi dostanete, ale překročíte ho.
Americký systém můžeme opravit v podstatě přes noc.
Můžeme zavést systém povinného spoření pro všechny pracující.
Nebo můžeme rozšířit sociální pojištění.
Nezapomeňte, že se platí z vaší výplaty.
Aktuálně z ní platíte zhruba šest procent.
Ale vysokopříjmové skupiny z mnoha příjmů neplatí sociální pojištění,
protože pokud daný rok vyděláte více než 137 900 dolarů,
zbytek roku se vám přestanou peníze strhávat.
Říká se tomu regresivní daň.
Jste-li hodně bohatí, tohoto stropu dosáhnete za týden.
A pokud jste směšně bohatí, tak i za den.
Ještě mají kocovinu ze silvestrovských oslav
a už stihli zaplatit sociální pojištění za celý rok.
Šťastný nový rok!
Kdybychom danili jejich příjmy stejně jako příjmy všech ostatních,
putovala by do systému strašná spousta peněz.
Vyřešili bychom chudobu a rozšířili sociální dávky.
Je snazší vyřešit krizi spoření na důchod než většinu ostatních problémů, co máme.
Je to snazší než změny klimatu,
je to snazší než zdravotní pojištění.
Myslím, že k těmto otázkám musíme začít přistupovat více holisticky.
Otázka důchodového zabezpečení se netýká jen důchodců,
týká se všech členů rodiny.
V posledních letech došlo k úžasným inovacím ohledně toho,
co znamená kvalitní život ve stáří.
Třeba tento seattleský domov pro seniory,
který se spojil s blízkou školkou.
Hodně staří a hodně mladí tu tráví dny společně.
Moc ráda je objímám, mačkám a zpívám jim písničky.
Objevilo se Village Movement…
To má napříč Spojenými státy více než 300 odnoží.
V nich staří lidé společně jako komunita shánějí zdroje a získávají služby.
Aby si mohli dovolit dělat věci jako v komunitách pro seniory,
zatímco žijí ve vlastním.
Na Havaji žije mnoho komunit mezigeneračně
a staří lidé jsou tam kulturně uctíváni.
Napříč USA byla kdysi tato rodinná struktura běžná.
Ale když se začaly rozšiřovat resorty pro seniory,
došlo k jejich úpadku.
Prodali nám sen,
ale skutečnost je taková, že mnoho z nás se musí spoléhat na rodinu a přátele.
To je čtvrtá noha této stoličky. A vždycky jí byla.
V této zemi jsou naše postoje ohledně důchodu a stárnutí
spojeny se strachem ze stárnutí a neschopnosti.
A jako kultura to řešíme tak, že si to odmítáme přiznat.
Tento fakt toho hodně vypovídá o naší společnosti,
o naší politice, o kultuře, kterou už dlouho potřebujeme změnit.
Přestože většina z nás tuto slunečnou verzi penze neprožije…
Pokud to vyřešíme pro lidi, u kterých to bylo nejtěžší,
na které systém už hrozně dlouho nemyslí,
tak zajistíme úplně všechny.
Překlad titulků: Lukáš Gurník